Johdanto	2
Viikinkien alkuperä	6
Viikinkien yhteiskunta	28
Ryöstöretket	60
Soturit ja aseet	82
Tutkiminen ja laajentuminen	104
Viikinkien rappio	120
Johtopäätös	141

VIIKINKISOTURI

Johdanto

YLÖS: Shetlandinsaarten viikinkien jälkeläiset juhlivat Up Helly Aa -festivaalia, joka huipentuu pitkälaivan jäljennöksen polttamiseen.

ESIPUOLINEN SIVU: Ragnarökin, jumalten viimeisen suuren taistelun, aikana susi Fenrir ahmii Odinin.

Vuonna 793 ce northumbrian taivaalla havaittiin rajuja enteitä: valtavia pyörremyrskyjä, salamoita ja raportteja ilmassa lentävistä tulisista lohikäärmeistä. Kesäkuun 8. päivänä viikinkisoturien aalto rynnisti hirvittävällä raivolla Britannian rannikoille. Miekanterien ja taistelukirveiden lumimyrskyssä he hyökkäsivät Northumberlandin Lindisfarnen luostariin ja teurastivat siellä asuneet munkit. Ne, joita ei tapettu, vietiin pois kahleissa; toiset hukkuivat mereen. Hopealla ja kirkollisilla aarteilla lastatut laivansa soturit lähtivät sitten purjehtimaan kohti kotimaata. Viikinkiaika oli alkanut.
Tämä on yleinen käsitys viikingeistä, ja tämä sana herättää mielikuvia parrakkaista sotureista, kilvillä varustetuista pitkälaivoista, merirosvouksesta, ryöstelystä ja teurastuksesta. Keskiaikaiset munkit ovat syöttäneet länsimaisille lukijoille tämän kuvauksen, kun he istuivat horisontissa katselemassa raidallisia purjeita ja lohikäärmeenpäisiä keuloja hermostuneet sulkakynät valmiina. Munkkien mielestä viikingit olivat kuin salama helvetistä: ne olivat ilmestyneet varoittamatta ja levittäneet kauhua ja tuhoa Eurooppaan lähes 300 vuoden ajan.
Viikingit käyttivät pelottavia pitkälaivojaan ja tekivät toistuvasti ryöstöretkiä Britannian, Ranskan ja Irlannin rannikoille; he purjehtivat jokisuonia pitkin hyökätäkseen Pariisin ja Lontoon kaltaisiin kaupunkeihin; he murhasivat, sieppasivat ja orjuuttivat tuhansia ihmisiä ja ryöstivät niin paljon rikkauksia, että kokonaisia valtakuntia saatiin polvilleen.
Tutkimusmatkailijat kunniaa etsimässä
Tämä ei kuitenkaan ole koko viikinkien tarina, sillä väkivallan ja tuhon taustalla oli rikas ja monitahoinen kulttuuri, joka syntyi vuosisatojen aikana heidän kotimaassaan Skandinaviassa. Juuri tämä kulttuuri yhdisti nykyiset Tanskan, Norjan ja Ruotsin maat ja sitoi ne toisiinsa tavoillaan, taiteellaan, laeillaan, kielellään, tarinoillaan ja uskomuksillaan. Viikinkien suojelijoina olivat heidän jumalansa: mahtava Thor ja salaperäinen Odin, jumalten kuningas, jonka korpit kauhoivat maata uutisten perässä ja söivät taistelukentällä kuolleiden ruumiita. Juuri nämä pakanalliset jumalat innoittivat viikinkejä soturihengellä ja seikkailunhalulla. Viikingeille kerrottiin lapsesta asti, että heidän oli täytettävä elämänsä kunnialla ja kunnialla, etsittävä rikkauksia ja onnea ja saavutettava pitkäaikainen maine.
Suurimmat viikingit ikuistettiin eeppisiin runoihin, joita kerrottiin sukupolvelta toiselle; näiden sankaritarinoiden soidessa heidän korvissaan nuoret soturit lähtivät "viikingeiksi" ulkomaille. Kaikki ei kuitenkaan ollut pelkkää murhaamista ja sekasortoa: viikingit käyttivät merenkulkutaitojaan myös kaupankäyntiin ja uusien siirtokuntien perustamiseen kaukaisiin maihin. Tätä tutkimusmatkailua ja laajentumista varten viikingit kehittivät keskiajan johtavan merialuksen: pitkulaivan. Viikinkien pitkälaivat olivat nopeita ja tyylikkäitä, ja niiden syväys oli matala, minkä ansiosta ne pystyivät laskeutumaan nopeasti rannoille ja kulkemaan jokia pitkin väijyksiin sisämaassa sijaitseviin asutuksiin.
Viikingit kulkivat poikkeuksellisia matkoja ja pääsivät Pohjois-Amerikan kaltaisiin kaukaisiin maihin, joita kukaan eurooppalainen ei ollut aiemmin nähnyt ja joista kukaan ei ollut osannut uneksia. He eivät kuitenkaan tutkineet ainoastaan Pohjois-Atlantin vesiä, vaan viikingit purjehtivat myös itään Venäjän suuria jokia pitkin Turkkiin ja Kaspianmerelle. Monista viikingeistä tuli Konstantinopolin vakituisia kauppiaita, ja toisinaan he yksinkertaisesti hyökkäsivät Bysantin mahtavaan pääkaupunkiin. Jotkut viikingit liittyivät Bysantin keisarin henkivartijaan, tarunhohtoiseen Varangian kaartiin.
Idän viikingit ovat niitä, joista luemme arabimatkustajien hämmästyneistä kertomuksista. He kertovat, että soturit harrastivat seksiä naisorjiensa kanssa julkisesti ja uhrasivat orjatyttöjä jalojen vainajiensa venehautajaisissa. Arabien mielestä viikingit olivat epähygieenisiä moukkia, jotka suorittivat aamupesut yhdessä jaetussa pesuastiassa. Näiden sotureiden rinnalla, joita kuvailtiin "palmupuiden pituisiksi ja värikkäiksi ja punertaviksi", olivat heidän vaimonsa, jotka käyttivät hopeakaulakoruja osoittaakseen miehensä rikkautta. Toisin kuin onnettomat naisorjat, viikinkiajan naiset olivat lain suojaamia ja jokseenkin tasa-arvoisessa asemassa miesten kanssa. Seksin pakottaminen viikinkinaiseen oli laitonta, ja vaimonsa pahoinpitelevää miestä jahdattiin kuin vaarallista eläintä.
Soturirosvot
Väkivalta oli kuitenkin aina vain hetken päässä viikinkiajan Skandinavian yksinkertaisissa maanviljelys- ja kalastusyhteisöissä, eikä kukaan ollut turvassa "berserkereiltä". He olivat puolimytologisia sotureita, jotka menivät raivokkaaseen tilaan, vaahtosivat suustaan ja hyökkäsivät kaiken liikkuvan kimppuun - ystävän, perheenjäsenen tai vihollisen. Ulkomailla berserkkerit olivat minkä tahansa armeijan etulinjan kärkijoukkoja, mutta kotimaassa he olivat yhteiskunnan vitsaus; psykopaatteja, jotka raiskasivat ja tappoivat mielin määrin. Siksi berserkkerit joutuivat usein taistelemaan toisia sotureita vastaan kaksintaisteluissa, joita käytettiin riitojen ratkaisemiseen ja kunnian palauttamiseen.
Kunnia oli viikinkisotureille ensiarvoisen tärkeää, ja loukkaantuminen oli helppoa. Soturin kutsuminen naiseksi tai syytös sodomisesta olivat hirvittäviä loukkauksia, jotka todennäköisesti johtivat kaksintaisteluihin. Ne olivat joko improvisoituja, kuolemaan asti käytyjä taisteluita tai järjestettyjä tapahtumia, jotka käytiin eläimen nahan päällä eristetyllä saarella, jonne kukaan ei voinut paeta. Kaksintaistelu ei kuitenkaan aina parantanut soturin kunnian loukkausta: vihamielisyys saattoi laajentua sukupolvien väliseksi verivihaksi, joka kesti, kunnes kokonainen viikinkisuku oli hävitetty.
Kuuluisa esimerkki oli Eirik Punainen, joka joutui pakenemaan Norjasta "joidenkin murhien vuoksi" ja päätyi viikinkien siirtomaahan Islantiin. Eirik joutui kuitenkin vaikeuksiin: hän sotkeutui pian kahteen uuteen verikostoon ja lopulta hänet karkotettiin Islannista kokonaan. Niinpä Eirik lähti purjehtimaan raidattomalle merelle ja päätyi jotenkin Grönlantiin, jonne hän perusti uuden siirtokunnan. Tämä oli viikinkiajan skandinaavien tavanomainen käytäntö - viljelysmaata ei useinkaan ollut riittävästi, ja uutta viljelysmaata oli etsittävä ulkomailta. Kun maata ei ollut helposti saatavilla, se yksinkertaisesti otettiin.
Maiden väkivaltainen haltuunotto ulottui myös valtakunnallisiin valloituksiin ja hyökkäyksiin. Euroopan kuninkaat joutuivat vuosikymmenien ajan maksamaan viikinkihyökkääjilleen mieluummin kuin kärsimään uudesta ryöstöretkestä. Sovittelu ei tuonut kestävää rauhaa. Vuonna 1013 cevaltava viikinkien armeija hyökkäsi pahoinpideltyyn Englannin kuningaskuntaan ja asetti Svein Forkbeardin valtaistuimelle. Se oli käänteentekevä hetki, joka korosti viikinkien raivokkuutta ja taistelutaitoa ja symboloi heidän valtansa huippua. Viikinkien ulkomaisista valtakunnista ei kuitenkaan säilynyt juuri mitään. Maat vallattiin takaisin, siirtokunnat hylättiin ja viikinkisiirtolaiset sulautuivat paikalliseen väestöön.
Viikingeille katoavaisuus oli kuitenkin heidän maailmankuvansa ydin: elämä oli tässä ja nyt; kaikkien ja kaiken oli määrä kuolla tai syttyä tuleen. Tätä fatalistista näkemystä tuki viikinkien myytti maailmanlopusta. Tuolloin aurinko pimenisi, tähdet putoaisivat taivaalta, maa uppoaisi mereen ja jumalat tuhoaisivat toisensa viimeisessä taistelussa, joka tunnetaan nimellä Ragnarök. Viikinkien kohtalo oli sinetöity. Heidän oli vain luotava pysyvä maine ja ikuistettava itsensä suureen tarinaan. Tämä on se tarina.

YLÖS: Eirik Punaisen 982 muistokivi ce laskeutumista Grönlantiin. Nimi sai monet islantilaiset auttamaan Eirikiä uuden maan asuttamisessa.

ESIPUOLINEN SIVU: Eirik Punainen (vasemmalla), Grönlannin legendaarinen siirtokuntalainen, joka tässä kuvassa taistelee kaksintaistelussa Islannissa.

8

JOHDANTO

Viikinkien alkuperä

Lindisfarnen luostariin vuonna 793 tehty äkillinen ja väkivaltainen viikinkien hyökkäys ce iski kristittyyn Britanniaan kuin salama. Jumalan temppelin häpäiseminen ja aseettomien munkkien teurastaminen ei kuitenkaan merkinnyt juuri mitään pakanallisille sotureille, jotka uskoivat kuolemanjälkeiseen elämään, jossa Odinin suuressa salissa juhlitaan ja taistellaan. Viikingit ja heidän uskomuksensa eivät myöskään olleet mitään uutta. Sen sijaan he olivat osa vuosisatoja vanhaa kulttuuria, joka oli muodostunut kaukana pohjoisen kylmillä mailla.

Viikinkien tarina kertoo heidän suhteestaan maahan ja mereen sekä heidän eristäytymisestään muusta Euroopasta. Skandinavian esihistoriallisesta ajasta aina kahdeksannelle vuosisadalle asti.. ceasti, protoviikinkien sukupolvet loivat kulttuurisen perustan niille ryöstäjille, kauppiaille ja uudisasukkaille, jotka tunnemme nykyisin viikingeinä. He tekivät tämän Euroopan mantereelle tulleiden ja menneiden sivilisaatioiden huomaamatta ja suurelta osin huomaamatta.
Varhaiset asukkaat
Viikinkien kotiseuduilla Norjassa, Ruotsissa ja Tanskassa asui ensimmäisinä ihmisiä, jotka olivat metsästäjiä ja keräilijöitä viimeisen jääkauden lopulla. Kun jääpeitteet vetäytyivät pohjoiseen, nämä esihistorialliset ihmiset seurasivat heitä, levittäytyivät Etelä-Skandinaviaan ja asettuivat hedelmällisille alueille, kuten Ruotsin Skåneen. Heidän suosikkikuljetusvälineensä olivat yksinkertaiset puuveneet, jotka oli tehty vedenpitäviksi eläinten nahoilla ja joita soudettiin airoilla. Meri on aina ollut keskeinen osa Skandinavian elämää, eikä ole yllättävää, että sen ensimmäiset asukkaat olivat suuria merenkulkijoita ja veneenrakentajia. He olivat myös ylpeitä merenkulkutaidostaan ja tallensivat aluksiaan muinaisiin kalliokaiverruksiin. Kuvat yhdistävät nämä varhaiset ihmiset toiseen suureen skandinaaviseen perinteeseen: taisteluun ja ryöstöretkiin. Kalliokaiverrukset noin vuodelta 1100 eaa ruotsissa ja Norjassa on kuvattu veneitä, jotka muistuttavat muodoltaan viikinkien pitkälaivoja, jotka seurasivat 2000 vuotta myöhemmin; niiden kyydissä on matkustajia, joilla on mukanaan kirveitä ja jousia ja nuolia.
Maalla Skandinavian teknologia noudatti samanlaista polkua kuin muualla Euroopassa: maanviljelyä harjoitettiin noin vuodesta 4000-luvulla eaapronssikausi alkoi noin vuonna 2000 eaa; ja rautakausi alkoi noin vuonna 500 eaa. Skandinavian kansasta tältä ajalta tiedetään vain vähän, vaikka on löydetty todisteita muutamista pienistä maanviljelysasutuksista ja uhriuhreista, jotka ovat säilyneet aikojen saatossa turvesuot. Skandinavian yhteiskunnasta tiedetään enemmän keisarillisen Rooman valtakunnan alkuajoista. Ensimmäiseltä vuosisadalta eaaalkaen tavaroita, kuten meripihkaa, kaupattiin etelään Rooman Välimerelle, ja rautakautiset aseet kulkivat vaihdossa pohjoiseen. Tämä oli vaarallista, väkivaltaista ja epävarmaa aikaa Skandinaviassa, jossa rakennettiin kukkulalinnoituksia paikallisten asukkaiden suojelemiseksi ja suuria asekätköjä heitettiin suohon uhreiksi, erityisesti Tanskan koillisosassa Jyllannissa. Tähän mennessä pyhäinhuutouhrien antaminen oli jo satoja vuosia vanhaa. Yksi kuuluisa esimerkki on Hjortspringin vene, joka haudattiin uhriksi noin vuonna 350 eaa. Laivalla olevien aseiden ja haarniskojen suuri määrä viittaa siihen, että Skandinavian heimojen väliset sodat olivat jo täydessä vauhdissa.
Viikinkiajan kynnyksellä
Skandinavian kulttuurinen ja poliittinen kehitys tapahtui kaukana Euroopan ensimmäisen suuren suurvallan - Rooman - vaikutuksesta. Rooma oli sivilisaatio, joka hallitsi muuta Eurooppaa rautakaudella ja aina viidennelle vuosisadalle saakka eaa, mutta se ei koskaan päässyt lähellekään Skandinavian valloitusta. Roomalainen historioitsija Tacitus kertoo, että Augustus lähetti roomalaisia laivoja vuonna 5 eaa tutkimaan Tanskaa ympäröivää maata, mutta on epäselvää, rantautuivatko legioonalaiset maihin. Kyseessä oli ainoa roomalaisten meriteitse tekemä hyökkäysyritys, joka ei tuottanut juuri muuta kuin nimen "Skandinavia", joka on johdos sanoista "Scadinavia" eli "vaarallinen saari". Kaikki roomalaisten yritykset päästä Skandinaviaan maitse estyivät kolmen legioonan verilöylyyn vuoden 9-9 aikana ce Teutoburgin metsän taistelussa. Tämä nöyryyttävä tappio lopetti roomalaisten hyökkäykset Reinin itäpuolelle, eikä Skandinavian eteläisintä rajaa Tanskan Eider-joen varrella varmasti koskaan häiritty.
Teutoburgin metsän taistelu oli ennennäkemätön hetki Roomalle, sivilisaatiolle, joka valloitti myöhemmin kaksi kolmasosaa tunnetusta maailmasta ja loi yli 4 miljoonan neliökilometrin (2,5 miljoonan neliömailin) kokoisen imperiumin. Jokainen uusi alue, joka joutui roomalaisten legioonien alaisuuteen, muuttui nopeasti pieneksi Roomaksi, kun vieraat kaupungit varustettiin nykyaikaisilla vesijohdoilla, teillä, kylpylöillä ja amfiteattereilla ja kun niitä hallittiin kirjallisella lailla. Levittämällä uusimman modernin infrastruktuurin, teknologian ja lukutaidon Euroopan alueille Rooman valtakunta lopetti monien heimokansojensa esihistorian. Tanskan, Norjan ja Ruotsin heimot eivät kuitenkaan kokeneet mitään Rooman "sivistyksen" tuomista eduista. Skandinaviaan ei vaikuttanut myöskään vuosien 400 ja 600 välinen siirtolaisuuskausi eaa, joka merkitsi Rooman vallan loppua ja sai suuren osan Euroopan väestöstä siirtymään muualle. Tänä aikana englantilaiset ja saksit tunkeutuivat Englantiin, visigootit valtasivat Rooman, ja kristinusko alkoi levitä kaikkialle Eurooppaan. Viikinkien esi-isät olivat toki vuorovaikutuksessa kaikkien näiden kansojen kanssa, mutta heidän oma kulttuuri-identiteettinsä muodostui täysin eristyksissä, kaukana kaikista mantereen vaikutuksista.
Euroopan siirtolaisuuskauden aikaan Skandinavia oli viikinkiajan kynnyksellä. Skandinavian heimoja oli tuona aikana monia erilaisia, vaikka kansoilla oli kokonaisuutena monia yhteisiä kulttuurielementtejä. He kaikki asuivat yleensä pienissä maaseutuasutuksissa, joissa he viljelivät ja kalastivat ja joskus myös taistelivat toisiaan vastaan. Ennen pitkää monista näistä siirtokunnista tuli linnoitettuja paikallisia valtakeskuksia, kun Skandinavian alueet järjestäytyivät päällikkövaltakunniksi. Yksi tällainen keskus oli Eketorp Ruotsin Öölannin saarella; toinen oli Gamla Uppsala Ruotsin Upplandissa. Kolmannella vuosisadalla perustettu cegamla Uppsala oli tärkeä taloudellinen, uskonnollinen ja poliittinen keskus ennen varsinaista viikinkiaikaa, sen aikana ja sen jälkeen. Gamla Uppsalassa sijaitsevat suuret hautakumpareet, jotka on rakennettu Yngling-dynastian jäsenille, ovat edelleen nähtävissä, ja niillä on suuri arkeologinen merkitys: ne symboloivat Skandinavian kehitystä pienistä heimoista kuninkaiden hallitsemiksi alueiksi.
Skandinavian rautakauden loppupuolella, joka tunnetaan nimellä Vendel-kausi (600-800 eaa), myös Gamla Uppsalan pohjoispuolella Valsgärdessä ja Vendelissä tehtiin runsaita hautauksia. Täällä kuninkaat haudattiin laivoihinsa yhdessä hienojen esineiden ja aseiden kanssa, mikä oli osoitus heidän varallisuudestaan, vallastaan ja soturihengestään. Tämä laivahautausperinne jatkui viikinkiajalla.
Kuten olemme nähneet, jo varhaisimmat skandinaaviset uudisasukkaat olivat suuria laivanrakentajia ja merenkulkijoita. Merimatkat olivat välttämättömiä Skandinaviassa liikkumiselle, ja sen vuonoja, lahtia ja saaria ympäröivät vesialueet toimivat tärkeimpinä liikenneväylinä, jotka korvasivat pidempien ja vaarallisempien maamatkojen tarpeen. Skandinaavien varhainen merenkulkutaito näkyi rohkeissa ja vaarallisissa meriretkissä, jotka antoivat viikingeille pelottavan maineen. Vaikka meri hallitsi Skandinavian varhaiskansojen historiaa, juuri maa ja sen laaja ja vaihteleva maantiede muokkasivat kunkin maan asukkaita.
Kotimaa
Skandinavian maat - Tanska, Norja ja Ruotsi - eivät olleet viikinkiaikana selkeästi määriteltyjä alueita, joiden rajoja valvottiin tarkasti, mutta ne muodostivat viikinkien kotimaan kolme perusaluetta. Skandinavia on kokenut joitakin pieniä muutoksia protoviikinkien ajan ja nykypäivän välillä, kuten maa-alueita on otettu käyttöön ja metsiä on hävitetty, mutta se on suurelta osin sama laaja ja monipuolinen alue kuin se oli ensimmäisten pronssikauden asukkaiden aikaan.
Skandinavia on vaikuttavan pitkä - se ulottuu yli 1931 kilometriä Norjan pohjoiskärjestä Tanskan etelärajalle Eider-joen varrella - ja se käsittää monenlaisia maisemia ja ilmastoja jäätävästä ja karusta pohjoisesta leppeään ja hedelmälliseen etelään. Pohjoisimmillaan Ruotsi ja Norja sijaitsevat samalla leveysasteella kuin Grönlanti, ja ne kokevat napapiirin äärimmäiset vuodenaikojen vaihtelut. Tämä tarkoittaa, että keskitalvella on keskimäärin vain noin tunti päivänvaloa, mutta keskikesällä on jatkuvasti valoisaa. Etelä-Ruotsissa ja Tanskassa sen sijaansijaitsevat samalla leveysasteella kuin Englanti, Skotlanti ja Pohjois-Puola; talvet ovat täällä suhteellisen leutoja ja kesät lämpimiä. Viikingeillä ja heidän esi-isillään oli monia yhteisiä kulttuurillisia elementtejä, mutta heidän pyrkimyksensä ja kohtalonsa muotoutuivat eri alueilla, joilla he asuivat.
Norja
Norjaa määrittää suurelta osin sen jylhä rannikko, joka on yksi maailman pisimmistä, 18 000 kilometriä (11 185 mailia). Sen rannikkoa suojaavat Atlantin valtamereltä pitkät, kiemurtelevat vuonot ja yli 240 000 saarta. Norjan vuonot voivat olla jopa 161 kilometriä pitkiä, kuten Sognefjord Länsi-Norjassa, mutta harvoin yli 5 kilometriä leveitä. Viikinkiaikana vuonot tarjosivat turvallisen kulkuväylän ryösteleville pitkälaivoille, jotka purjehtivat kotiinsa telakoitumaan harvojen asutukseen soveltuvien peltokaistaleiden äärelle. Tämä maa koostui enimmäkseen pienistä tasangoista, jotka sijaitsivat vuonojen kaulassa, jossa joet virtasivat jyrkiltä vuoritasanteilta.
Rannikon yläpuolella on korkeaa vuoristomaata, joka muodostaa suurimman osan Norjasta: sen maisemasta 70 prosenttia on kallioista ja karua ja sijaitsee puurajan yläpuolella, jossa Norjan havumetsät peittävät noin 25 prosenttia maisemasta. Suuri osa maan vuoristoisesta maasta kuuluu "Keeliksi" kutsuttuun vuoristoon, joka kulkee suunnilleen maan keskellä ja jakaa Norjan rannikon lännessä ja sisämaan idässä. Kiilalla on pysyvä jää- ja lumipeite, ja sen korkein kohta, Galdhøpiggen - joka on myös Pohjois-Euroopan korkein vuori - on 2469 metriä merenpinnan yläpuolella.
Norjan hedelmällisen maan osuus maan pinta-alasta on vain noin viisi prosenttia, ja se sijaitsee Jærenin tasangon ympärillä Oslon vuonon varrella lounaassa sekä Trøndelagin tärkeällä viikinkialueella Trondheimin vuonon eteläpuolella. Viikingit kutsuivat pohjoisinta aluettaan Hålogalandiksi: se oli jäinen, harvaan asuttu kaistale, jossa heimot elivät kalastamalla, metsästämällä, käymällä turkiskauppaa ja ottamalla saamelaisilta veroja.
Vaikka elämä pohjoisessa oli rankkaa, monet muut varhaisnorjalaiset selvisivät hengissä yhdistelemällä karjankasvatusta, kalastusta, metsästystä ja vähäistä viljelyä. Etelässä oli maanviljelysasutusta ja -kyliä, ja karja ja viljelykasvit muodostivat paikallisen ruokavalion peruspilarin. Rannikon asukkaat elättivät itsensä lähinnä kalastamalla ja kasvattamalla muutamia eläimiä. Norjan länsirannikko on Golfvirran vieressä, joten talvet olivat tarpeeksi leutoja, jotta eläimiä voitiin pitää ulkona eikä jakaa pitkien talojen kanssa, kuten muualla oli tapana. Rannikolla oli kuitenkin rajallinen määrä maata, eikä ole ihme, että tältä alueelta löytyivät ensimmäiset viikinkiryöstäjät Britanniaan. He etsivät uusia laitumia ulkomailta. Norjan viikingit hyödynsivät kaupankäynnissä muun muassa eläinten turkiksia, keittoastioiden valmistukseen käytettyä saippuakiveä ja suorarautamalmia, jota louhittiin suuria määriä Telemarkin maakunnasta kaakossa.
Ruotsi
Ruotsi koostuu monipuolisesta sisämaasta, sen itä-, etelä- ja lounaispuolella sijaitsevasta rannikosta ja 1609 kilometrin pituisesta länsirajasta Norjan kanssa. Pitkä ja korkea vuoristo tekee rajasta lähes läpipääsemättömän. Pohjoisessa nämä vuoret ovat jatkuvasti jään ja lumen peitossa, ja niiden joet ruokkivat maan itäistä rannikkotasankoa. Näillä tasangoilla on vain vähän viljelykelpoista maata, ja sen sijaan niitä peittävät havumetsät, jotka muodostavat noin 60 prosenttia maan maisemasta. Itäisen tasangon takana Ruotsin rannikko rajoittuu Pohjanlahteen ja Suomen länsirannikolle. Talvet ovat tässä osassa maata erityisen ankarat, ja vuoden kylmimpänä aikana Pohjanlahti jäätyy yleensä kuukausiksi. Tämän alueen viikinkiaikaiset asukkaat selvisivät metsästämällä, kalastamalla ja louhimalla rautamalmia kauppaa varten. Tasankojen pohjoispuolella on "Norrlandina" tunnettu alue, kylmä ja vihamielinen paikka, joka on vielä nykyäänkin harvaan asuttu.
Keski-Ruotsi koostuu hedelmällisistä alankoalueista Mälaren-, Vänern- ja Vättern-järvien ympärillä ja niiden alapuolella sijaitsevista eteläisistä ylänköalueista ja matalasta, hedelmättömästä tasangosta, jota kutsutaan "Smålandiksi". Småland muodosti luonnollisen rajan viikinkiajan Ruotsin pohjoisosan ja Tanskan eteläosan välille. Ruotsin keskisellä alankoalueella asui kaksi suurta viikinkiheimoa: götarit, jotka asuttivat Östergötlannin, Västergötlannin ja Smålandin alueita, ja svearit, jotka hallitsivat Upplandin maakuntaa ja jotka ovat antaneet nimensä nykyisille ruotsalaisille.
Ruotsin rannikon itäpuolella sijaitsevat Öölannin ja Gotlannin saaret, jotka olivat erityisen tärkeitä viikinkiajalla. Ruotsin saaret ja sen läheisyys Manner-Euroopan vesireitteihin tekivät maasta suuren kauppakansan. Eräät ensimmäisistä kirjatuista viikingihavainnoista olivat ruotsalaisia, jotka, toisin kuin norjalaiset naapurinsa, olivat pikemminkin kauppiaita Venäjän ja Konstantinopolin kaukaisilla kauppapaikoilla kuin brittiläisiä ryöstäjiä. Mälaren-järven Helgö-saarelta löydetty intialainen Buddha-patsas osoittaa ruotsalaisten kauppiaiden yllättävän maantieteellisen levinneisyysalueen. Saarella oli aikoinaan myös vilkas markkinapaikka, jossa myytiin läheisissä työpajoissa valmistettuja koruja.
Norjan tavoin Ruotsin suurimmat maatalousasutukset sijaitsivat etelän alavilla tasangoilla. Upplandin ja Västergötlandin ympäristössä sijaitsevat suurimmat näistä asutuskeskuksista kasvoivat kourallisista yksittäisistä maatiloista kuningaskunniksi viikinkiaikana. Täällä runsaat viljelykasvit ja laidunmaat pitivät paikalliset asukkaat ylellisessä elämäntyylissä, josta myös Tanskan hedelmällisillä mailla asuvat nauttivat.
Tanska
Tanska on Skandinavian pienin maa, joka koostuu Jyllannin niemimaasta ja sitä ympäröivistä 443 saaresta. Jos Tanskan ja sen alueiden ympärille piirretään ympyrä, sen ympärysmitta olisi vain noin 720 kilometriä (460 mailia), mutta pienestä koostaan huolimatta se ei ollut viikingeille yhtään vähemmän tärkeä kuin sen pohjoispuolella sijaitsevat Norja ja Ruotsi.
Lukuisien saartensa, muun muassa viikinkiajan tärkeiden Sjællandin ja Fynin, lisäksi Tanska hallitsi myös Skånen, Hallandin ja Blekingen maakuntia Ruotsin eteläisellä tasangolla. Jyllannissa Tanskan eteläraja kulkee 67 kilometrin (42 mailin) matkalla suunnilleen Eider-joen varrella, ja sitä suojasivat viikinkiaikana Manner-Euroopalta maanrakennukset, jotka tunnetaan nimellä "Danevirke". Danevirken aukko antoi tanskalaisille viikingeille helpon kaupankäynnin eteläisiin naapureihinsa, friisiläisiin, saksalaisiin ja slaaveihin, ja näiden kansojen eurooppalainen vaikutus tuntui viikinkiaikana Tanskassa voimakkaammin kuin Norjassa ja Ruotsissa.
Toisin kuin Norja ja Ruotsi, Tanska on tasainen maa, joka sijaitsee alle 180 metriä merenpinnan yläpuolella. Sen hedelmällisten tasankojen ansiosta viikinkien pääasiallinen elinkeino oli maanviljely, ja he olivat myös riippuvaisia runsaista kalakannoista täydentääkseen ruokavaliotaan. Maan strateginen sijainti Pohjanmeren ja Itämeren välissä antoi Tanskalle myös monien viikinkiajan kauppateiden hallinnan. Sen vuoksi se pystyi luomaan suurta vaurautta omien kauppasatamiensa, kuten Hedebyn sataman kautta kaakossa.
Tärkeä arkeologinen kohde, joka osoittaa Tanskan hedelmällisten tasankojen vaurauden, on Borum Eshøj, asutus, johon kuului yli 40 hautaröykkiötä vuodelta 1350 eaa. Hautakummun rakentaminen vei yli 100 ihmiseltä lähes kolme kuukautta, ja siksi se oli kunnia, joka oli varattu vain varakkaille ja vaikutusvaltaisille. Ruotsin Gamla Uppsalasta, maan ensimmäisten kuninkaiden asuinpaikalta, löydetyt samanlaiset hautakummut ovat lisätodisteena tälle teorialle.
Riimut ja saagat
Suurimman osan viikinkiajan historiasta ennen kahdeksatta vuosisataa cesuurin osa tiedoistamme on peräisin arkeologisten kaivausten yhteydessä tehdyistä löydöistä. Viikinkien aikana ja ennen heitä ei juurikaan kirjoitettu muistiin. Koska Skandinavia vältti Rooman vaikutuksen, se jäi myös paitsi yhdestä sivilisaation hyödyllisestä edistysaskeleesta: Latinin aakkoset. Viikinkien historia ja mytologia kirjattiin siis suullisesti, yleensä sukupolvelta toiselle siirtyneiden pitkien runojen avulla. Viikinkien yhteinen kieli oli vanhan norjan kieli, joka tunnetaan myös nimellä "tanskan kieli", joka kehittyi viikinkiaikaa edeltävinä vuosisatoina ja jota puhuivat yksinomaan Tanskan, Norjan ja Ruotsin asukkaat, vaikkakin joitakin alueellisia murre-eroja lukuun ottamatta. Skandinavialla oli minkäänlaista järjestettyä kirjallista historiaa vasta, kun viikinkien runot koottiin saagoiksi, joita kirjoitettiin 1200-luvulta lähtien. Tästä syystä saagojen ansiosta historioitsijat tiesivät viikingeistä lähes kaiken, kunnes moderni arkeologia antoi lisää johtolankoja. Itse saagat on kirjoitettu suuria runollisia kukoistuksia ja soturisankaruutta silmällä pitäen, joten niiden historiallista tarkkuutta ei voi ottaa liian kirjaimellisesti.
Viikingit eivät kuitenkaan olleet lukutaidottomia, ja he käyttivät riimuaakkosiksi kutsuttua peruskirjoitusjärjestelmää. Alun perin se luotiin noin vuonna 200 eaatämä aakkosto koostui 16 kirjaimesta, jotka muodostuivat puuhun, luuhun tai kiveen kaiverretuista pysty- ja vinoviivoista. Vaakasuoria viivoja vältettiin, koska ne olisi voitu sekoittaa puun jyviin. Riimukirjoitusta ei käytetty pitkien tekstilankojen rakentamiseen, vaan lyhyiden lauseiden kirjoittamiseen: omistajan nimi, esineen kuvaus, opaste, taikakirjoitus tai yksinkertainen viesti tai lausunto. Luukammoista, koruista tai pienistä puunpaloista löydetyt tavalliset riimukirjoitukset sisältävät viestejä, kuten "Thorfast teki hyvän kamman", "Melbrigda omistaa tämän rintakorun" ja "suutele minua".
Vaikka riimukirjoitus kehitettiin ensin puu- ja luukappaleisiin kaiverrettavaksi, riimuja käytettiin myös metalliin ja kiveen. Riimukirjaimet voitiin lyödä tai kaivertaa metalliin ja kaivertaa kiveen taltalla ja vasaralla. Suuria kiviä, niin sanottuja riimukiviä, käytettiin yleisesti rajojen, teiden ja siltojen merkitsemiseen sekä kuolleiden muistomerkkeinä. Riimukirjoitus saatettiin tehdä näkyvämmäksi punaisella, mustalla, ruskealla ja sinisellä maalilla. Viestiä koristeltiin usein vielä koristelemalla se jonkin muodon, esimerkiksi käärmeen ääriviivojen, mukaan.
Runikiviä on löydetty satoja Skandinaviasta ja muilta viikinkialueilta, mutta niiden levinneisyys vaikuttaa selittämättömän sattumanvaraiselta. Tanskasta on löydetty yli 200 ja Ruotsista useita tuhansia riimukiviä, mutta Norjasta vain 40. Myös viikinkialueiden riimukivien esiintyminen on kummallisen epätasaista. Islannin viikinkisiirtokunnasta ei ole löydetty yhtään riimukiveä, ja Britannian viikinkien siirtokunnista on löydetty vain kourallinen. Mansaarelta sen sijaan on löydetty yli 30 riimukiveä, joissa on samanlaiset kaiverrukset kuin Norjasta löydetyissä.
Skandinaviasta peräisin olevat muistoruunakivet ovat usein todisteita viikinkien ryöstöretkistä ulkomailla. Väsbyn ruotsalaiselle Ali-nimiselle miehelle omistettuun riimukiveen on merkitty, että hän "otti Cnutilta Englannissa danegeld-maksun". Toisen riimukiven pystytti norjalainen isä pojalleen Bjorille, joka "kuoli armeijassa, kun Cnut hyökkäsi Englantiin". Ruotsalaiselta Gotlannin saarelta löydetyssä samanlaisessa kivessä lukee: "Faðir teetti nämä riimukivet veljensä Ôzurrin muistoksi, joka kuoli pohjoisessa viikinkiretkellä"
Riimukivet olivat usein muutakin kuin vain maantieteellinen merkkipaalu tai soturin muistomerkki. Niillä juhlistettiin myös viikinkisyhteiskunnassa tärkeinä pidettyjä hyveitä: urheutta, uskollisuutta, kunniaa, stoalaisuutta, rehellisyyttä, anteliaisuutta ja sankaruutta taistelussa - erityisesti kuolemassa. Urheasti taistelleita ja herrojensa tukena pysyneitä muistettiin usein riimukivellä. Ylivoimaista vihollisjoukkoa vastaan taistelleiden kaatuneiden sotureiden suuret teot innoittivat kokonaisia runoja parin riimirivin sijasta. Yksi esimerkki on ruotsalainen Kjulan riimukivi, joka on kirjoitettu runometrillä, joka tunnetaan nimellä fornyrðislag eli "muinaisten sanojen tapa". Fornyrðislag muistutti säkeistöä, jota käytettiin runokokoelmassa, joka tunnetaan nimellä Poeettinen Edda ja eeppisessä runossa Beowulf. Kjulan runokivessä lukee: "Alríkr, Sigríðrin poika, nosti kiven isänsä Spjótin muistoksi, joka oli ollut lännessä, hajonnut ja taistellut kaupungeissa. Hän tunsi kaikki matkan linnoitukset."
Kjulan runokivi on kuuluisa nykyaikaisten arkeologien keskuudessa, ei vain siksi, että se on kirjoitettu säkeellä, vaan myös sen aiheen Spjótin, joka tarkoittaa "keihästä", vuoksi. Spjótin on täytynyt olla voimakas soturi, jotta sille on voitu perustaa muistokivi; hänen epätavallisen nimensä, joka on lähes varmasti ansaittu taistelutantereella, uskotaan viittaavan erityiseen taistelutaitoon.
Skaldiset runoilijat
The Runollinen Edda on toinen vanhan norjalaisen runouden kahdesta päätyylistä: toinen on skaldiksi kutsuttu runoperinne. Skaldilaisuus tulee sanasta "skald", joka tarkoittaa runoilijaa, joka kirjoitti säkeitä kuvaamaan ajankohtaisia ja historiallisia tapahtumia ja niihin osallistuneita henkilöitä. Viikinkiajan skaldit olivat usein alun perin kotoisin Islannista, mutta he matkustivat uransa aikana paljon ympäri Skandinaviaa vieraillakseen kuninkaiden hoveissa. Kuninkaan mieleen oleva skaldi saattoi odottaa, että hänestä tehtäisiin hänen hovinsa jäsen, ja häntä vaadittiin säveltämään pitkä runo työnantajansa kunniaksi. Luonnollisesti runo keskittyi kuninkaan urotekoihin ja saavutuksiin, ja sitä voitiin myöhemmin käyttää myös suullisena muistokirjoituksena. Monet näistä runoista ovat säilyneet nykyaikaan asti, kun niitä on siteerattu saagoissa.
Yksi tärkeimmistä saagojen kokoelmista on Norjan kuninkaiden historia nimeltä Heimskringla, jonka kirjoitti kolmastoista eaa vuosisadan islantilainen kirjailija Snorri Sturluson. Teoksen esipuheessa Heimskringlasturluson toteaa skaldaperinteen merkityksen viikinkikuninkaiden muistolle:
"...me nojaamme tarinamme perustana pääasiassa lauluihin, joita laulettiin itse päälliköiden tai heidän poikiensa läsnä ollessa, ja pidämme totena kaikkea, mitä tällaisissa runoissa kerrotaan heidän urotöistään ja taisteluistaan; sillä vaikka skaldoilla on tapana ylistää eniten niitä, joiden läsnä ollessa he seisovat, kukaan ei kuitenkaan uskaltaisi kertoa päällikölle sellaista, minkä hän itse ja kaikki ne, jotka kuulivat, tiesivät vääräksi ja kuvitelluksi, ei totuudenmukaiseksi selostukseksi hänen teoistaan, koska se olisi pilkkaa, ei ylistystä.""
- Heimskringla, käännetty
samuel Laing
On vaikea uskoa, että skaldirunoilija olisi ollut niin rohkea, että olisi todella pilkannut viikinkipäällikköä säkeissään, olipa se totta tai ei, mutta saagojen tiedot edustavat kuitenkin niitä viikinkien ominaisuuksia, joita pidettiin laajemman yleisön kannalta arvokkaimpina. Toisessa osassa Snorri Sturlusonin Heimskringla, jota kutsutaan Ynglinga Sagakirjoittaja osoittaa, miten saagoissa ylitettiin usein mytologian ja historiallisten tosiasioiden välinen raja. Ynglingit, yksi Skandinavian vanhimmista tunnetuista dynastioista, asuivat Ruotsin Upplannissa ja olivat vastuussa Gamla Uppsalan asutuksen suurten hautakumpujen luomisesta. Kummut rakennettiin mitä todennäköisimmin kolmelle kuninkaalle Aunille, Egilille ja Athlisille, jotka olivat kaiken järjen mukaan oikeita ihmisiä, vaikka heistä tiedetäänkin vain vähän. Useista muista kuninkaista, nimittäin Domaldista, Eyesteinistä ja Swegdestä, kertovien tarinoiden tosiasiallinen perusta ei ole yhtä selvä, mutta Ynglinga Saga ei anna historiallisten puutteiden haitata hyvää tarinaa.
Mukaan Ynglinga Sagamukaan Domald hallitsi "suuren nälänhädän ja ahdingon" aikana Uppsalassa. Vastatakseen salaperäiseen sadonmenetykseen Domaldin kansa uhrasi useita miehiä ja karjaa useiden vuodenaikojen ajan - mutta kaikki turhaan. Viimeisenä keinona Uppsalan kansa kokoontui ja päätti, että kuningas Domald oli syypää huonoon satoon ja että jumalten lepyttämiseksi hänen päänsä oli käännettävä. Domald joutui väijytykseen ja murhattiin, ja hänen verensä ripotettiin maahan:
"Niin on tapahtunut usein ennenkin,
Että vihollisen ase on tappanut -
Kruunattu pää, jossa taistelu
...tasangolla,
Oli verisateesta punainen.
Mutta Domald kuolee veristen aseiden kautta,
Ei vihollinen sodan hälyttämänä nostanut -
Vaan ruotsalaisten lankomiesten nostattamana..
kädestä,
Tuodakseen maalle hyviä aikoja."
- Kunnianhimoinen.. Ynglinga Saga, tkääntänyt Samuel Laing
Toinen Uppsalan kuningas, Eystein, joka sai ikimuistoisen lempinimen "Pieru", hallitsi klassisen viikinkiperinteen mukaisesti - ryöstämällä naapureitaan ja tappamalla heidän karjaansa. Valitettavasti yksi Eysteinin ryöstämistä alueista kuului Skjold-nimiselle kuninkaalle, joka sattui olemaan myös velho. Kun Skjold näki Eysteinin laivojen ilmestyvän horisonttiin uutta ryöstöretkeä varten, hän riisui viittansa ja puhalsi siihen. Tämä aiheutti rosoisen aallon, joka nousi Eysteinin laivan ja sen vieressä olleen laivan väliin ja syöksyi kuninkaan mereen. Hänen miehensä nostivat myöhemmin Eysteinin ruumiin, ja hänen kunniakseen rakennettiin hautakumpu.
Kuningas Swegde oli yksi Uppsalan varhaisimmista hallitsijoista, ja hänen tarinansa kertoo hänen pakkomielteestään etsiä Odin-jumalaa. Odinin uskottiin asuvan jossakin idässä, ja Swegde vannoi valtakautensa alussa löytävänsä hänet. Hänen matkansa kesti viisi vuotta ja osoittautui tuloksettomaksi. Tauon jälkeen, jonka aikana kuningas meni naimisiin ja sai pojan, Swegde lähti jälleen etsimään Odinia. Matkallaan Swegde törmäsi "talon kokoiseen kiveen" ja päätti pysähtyä sinne yöksi. Juhlittuaan ja juotuaan hän huomasi kiven alla istuvan kääpiön. Kääpiö kutsui Swegdeä ja hänen miehiään ja kutsui heitä kivessä olevaan oviaukkoon, jonka hän väitti johtavan Odinin valtakuntaan. Riittävän humalassa uskoakseen tällaisen tarinan, "Swegde juoksi kiveen, joka sulkeutui välittömästi hänen takanaan, eikä Swegde koskaan palannut takaisin."
Swegden tarina on erityisen tärkeä, koska se tuo Odin-jumalan Uppsalan kuninkaiden valtakuntaan. Uppsala oli yksi Skandinavian tärkeimmistä pakanallisista kulttien keskuksista, ja siellä suoritettiin pakanallisia palvontoja, pakanallisia hautauksia ja pakanallisia uhrauksia. Ynglingien suuri sali, josta oli näkymä kolmeen monumentaaliseen hautakumpuun, on joidenkin mielestä ollut pakanatemppeli. Itse röykkiöt tehtiin lähes varmasti kuninkaille Aun, Egil ja Athlis, mutta niitä kutsuttiin nimillä Odinin Howe, Thorin Howe ja Freyn Howe.
Ei liene yllätys, että joissakin saagoissa kerrotaan, että eri viikinkijumalat olivat alun perin kotoisin Uppsalasta. Kolmentoista vuosisadan teoksessaan The Story of the Danestanskalainen Saxo Grammaticus kertoo:
"Siihen aikaan oli eräs Odin, jolle koko Euroopassa uskottiin jumaluuden väärää kunniaa, mutta hänellä oli tapana oleskella jatkuvammin Upsalassa, ja tässä paikassa hän joko asukkaiden laiskuudesta tai sen omasta miellyttävyydestä johtuen takasi asua jokseenkin erityisen vakaasti."
Saxo kertoo myös, että lähistöllä asunut Frey oli jumala, joka toi viikinkimaailmaan ihmisuhrin käsitteen:
"Frey, jumalten regentti, asettui asumaan lähelle Upsalaa, jossa hän vaihtoi kammottavan ja pahamaineisen syntiuhrin vanhaan tapaan rukoilla uhraamalla, jota oli käytetty niin monien aikojen ja sukupolvien ajan. Sillä hän maksoi jumalille kauhistuttavia uhreja ryhtymällä teurastamaan ihmisuhreja."
- Saxo Grammaticus, The Story of the Danes, kääntänyt Oliver Elton
Uppsala säilytti asemansa pakanallisena linnakkeena aina 1200-luvulle asti, ja se oli yksi viimeisistä viikinkialueista, jotka kääntyivät kristinuskoon. Ehkä tämä on syy siihen, että Uppsalaa kuvaavat kristityt kronikoitsijat ovat jossain määrin huolissaan ihmisuhrien räikeistä yksityiskohdista ja ilmeisesti sieltä peräisin olevien jumalien verenhimoisista tempauksista. Heidän muistiinpanonsa on kuitenkin paras, mitä meillä on jäljellä rikkaasta uskomusjärjestelmästä pakanallisiin jumaliin, jotka perivät viikingeille heidän pelottoman soturihenkensä. Vaikka ne, jotka etsivät jumalia elämässään - kuten Uppsalan kuningas Swegde - etsivät niitä turhaan, jokainen viikinkien hyveiden mukaisesti urheasti taistellut soturi sai kuolemassa paikan jumalten joukossa.
Jumalat
Toisin kuin kristinuskossa, viikinkien uskonnossa ei ollut määrättyjä käsityksiä hyvästä ja pahasta. Sillä ei myöskään ollut papistoa tai kirkkoja. Sen sijaan viikinkijumalien palvonta pyöri rituaalien, uhrausten ja juhlien ympärillä, jotka todennäköisesti olivat kuninkaiden tai paikallisten päälliköiden aloitteesta. Viikingit uskoivat, että heidän ja heidän jumaliensa elämä oli kohtalon alainen. Heidän mytologiassaan selitettiin, miten maailma luotiin ja miten se päättyisi Ragnarökiin eli "jumalten kohtaloon": apokalyptiseen tapahtumaan, joka tuhoaisi kaiken, myös monet jumalat.
Viikingit uskoivat kahteen jumalasukuun, Æsiriin ja Vaniriin, jotka käyttäytyivät kuin kuolevaiset, joita he hallitsivat, ja olivat vastuussa heidän jokapäiväisen elämänsä kaikista osa-alueista. Suurempi Æsir-suku liittyi sotaan ja valtaan, kun taas pienempi Vanir-suku liittyi enemmän viljelyyn ja hedelmällisyyteen. Joissakin tarinoissa nämä kaksi taivaallista ryhmittymää sotivat toisiaan vastaan ja liittyivät sitten yhteen rauhanomaiseksi ryhmäksi. Æsirit asuivat paikassa nimeltä Asgard, joka oli yksi niistä yhdeksästä maailmasta, joita yhdisti jättiläispuu Yggdrasil. Asgard oli vihreä, hedelmällinen maa, jossa oli runsaasti kultaa ja jalokiviä, ja sitä hallitsi Odin, Æsirin isä ja päällikkö.
Odin
Odin oli voiman, viisauden, runouden ja taistelun jumala, kaikista jumalista vanhin, ihmisten luoja ja kaiken hallitsija. Hän oli synkkä ja vaarallinen jumala, jolla oli yliluonnollisia kykyjä, kuten kyky muuttaa muotoaan ja saada ihminen menettämään järkensä. Valhöllin suuressa salissa sijaitsevalta valtaistuimeltaan Odin pystyi näkemään koko tunnetun maailman, apunaan hänen kaksi korppi-informaattoriaan, Hugin (Mieli) ja Munin (Muisti). Kuten kaikki Odinin sudet, korpitkin olivat taistelukentän haaskaeläimiä, jotka söivät ruumiita. Odin oli tavoiltaan arvaamaton ja jakoi elämää ja kuolemaa näennäisesti ilman syytä. Urheasti taistelleet viikinkisoturit saivat kuitenkin paikan Odinin rinnalla Valhöllissä. Hän täytti heidän aikansa taistelemalla ja juhlimalla, kun he odottivat Ragnarökia ja maailman viimeistä suurta taistelua. Odin itse oli hurja soturi, jolla oli keihäs ja joka ratsasti kahdeksanjalkaisella hevosella nimeltä Sleipnir.
Odinilla oli useita nimiä, kuten "Kypäräpäinen" ja "Hirttäjän jumala", ja hän käytti suuren osan ajastaan viisauden ja tiedon etsimiseen. Tämä johti hänet riimujen löytämiseen, joka tapahtui eräässä tapauksessa sen jälkeen, kun hän oli rituaalisesti puukottanut ja ripustanut itsensä puuhun:
"Tiedän, että roikuin tuossa tuulisessa
puuhun
Yhdeksän kokonaista päivää ja yötä,
keihäällä puukotettuna ja Odinille uhrattuna
itseni itselleni annettuna
korkealla tuossa puussa
jonka juuria kukaan ei tunne.
Kukaan ei antanut minulle ruokaa tai ruokaa
juomalla,
Katsoin syvyyksiin
huutaen ääneen tartuin riimujen nimeen
ja putosin sieltä takaisin."
- Poetic Edda, kääntänyt Olive Bray
Myöhemmin Odin antoi runouden lahjan ihmisille ja uhrasi yhden silmänsä juodakseen viisauden lähteestä. Jatkuvassa tiedon etsinnässään Odin kohtasi kerran jättiläisen Vafthruthnirin, joka oli kiertänyt kaikki yhdeksän maailmaa ja kerskui, että hänen tietonsa oli suurempi kuin kenenkään muun. Odin vieraili Vafthruthnirin luona valepuvussa ja haastoi hänet älykkyysleikkiin, jonka aikana hän oppi monia maailman salaisuuksia ennen kuin voitti jättiläisen temppukysymyksellä.
Odin oli jumalista aristokraattisin, ja häntä palvoivat pääasiassa kuninkaat ja päälliköt. Viikinkien suosituin jumala ei kuitenkaan ollut Odin vaan hänen poikansa Thor.
Thor
Thoria pidettiin jumalista mahtavimpana, ja hän oli erityisen suosittu Skandinavian tavallisen kansan keskuudessa. Hän oli villi, punasilmäinen jumala, joka ratsasti kahden vuohen vetämillä vaunuilla ja heilutti mahtavaa vasaraa Mjöllniriä. Ukkosen ja salaman jumalana Thor sai taivaan ja maan tärisemään ja halkeilemaan ratsastaessaan niiden yli. Mjöllnirin avulla Thor vartioi maailmaa jättiläisiltä, uhkaavalta viholliselta, joka asui maailman laidoilla. Thorilla oli suuri fyysinen voima ja yliluonnolliset voimat, mutta hän oli myös maanläheinen ja häntä pidettiin vankkana ja luotettavana. Hän hallitsi säätä ja satoa, ja maanviljelijät uhrasivat usein Thorille vuodattamalla eläinten verta maan päälle. Hänen vasaransa Mjöllnir edusti hedelmällisyyttä, ja pienempiä versioita käytettiin amuletteina jaja onnenamuletteina on löydetty haudattuna eri puolilta Skandinaviaa.
Thorin suuri suosio viikinkien kotimaassa näkyy yhä nykyäänkin: monilla esineillä on hänen nimensä. Tällaisia ovat esimerkiksi paikannimet Thorsager (Thorin aari) Tanskassa ja Thorshoftn (Thorshoftn) Islannissa. Thorbagge-kuoriainen (Thorin ötökkä) on nimetty jumalan mukaan, samoin kuin punainen islantilainen kettu, Holtathórr (Thor of the holt). Myös runokiviin kaiverretut jumalan kuvat ovat kulkeneet läpi aikojen. Ruotsista löydetty 1100-luvun Altuna-kivi on erityisen kiinnostava. Siinä Thor on kuvattu yhdessä kuuluisimmista taisteluistaan arkkivihollisensa Midgårdin käärmeen kanssa, joka saattoi kasvaa niin suureksi, että saattoi kietoa kehonsa maan ympärille ja purra omaa häntäänsä. Altunan kivessä Thor on kuvattu syöttinä koukussaan häränpää, jolla hän pyydystää Midgårdin käärmettä. Tarinan mukaan Midgårdin käärme jäi asianmukaisesti koukkuun ja nousi aalloista sylkien myrkkyä ja verta, kunnes Thorin kalastuskumppani, Hymir-jättiläinen, katkaisi siiman säikähdyksekseen.
Monien uusien kohtaamisten jälkeen Thor ja Midgårdin käärme taistelivat viimeisessä suuressa Ragnarökin taistelussa. Taistelun päätteeksi Midgårdin käärme tapettiin, mutta Thor haavoittui kuolettavasti käärmeen myrkystä ja kaatui kuolleena otettuaan yhdeksän askelta eteenpäin. Kaikki Thoria koskevat tarinat eivät kuitenkaan olleet juhlallisia ja synkkiä. Eräässä hauskemmassa runossa Eddassa jättiläinen Thrym varastaa Thorin vasaran Mjöllnirin ja vaatii jumalatar Freyan kättä avioliittoon ennen kuin se palautetaan. Vastauksena Thor pukeutuu Freyaksi morsiuspukuun ja syöksyy jumala Loki perässään taivaan halki jättiläisten maahan. Jättiläiset näyttävät olevan täysin otettu naamioitumisesta, vaikka Thor käyttäytyykin miehekkäästi ja syö häitä edeltävillä juhlilla kokonaisen härän, kahdeksan lohta ja tynnyrillisen mettä. Onneksi Loki on paikalla lieventämässä jättiläisten epäilyksiä selittämällä, että morsian ei ollut syönyt seitsemään päivään, koska oli niin innoissaan naimisiinmenosta. Lopulta jättiläiset luovuttavat Mjöllnirin häälahjaksi, minkä jälkeen Thor heittää hääpukunsa pois ja ryhtyy hakkaamaan jättiläisiä, "ja niin Odinin poika sai vasaransa takaisin".
Muut jumaluudet
Viikingit palvoivat Odinin ja Thorin lisäksi monia muitakin jumalia, kuten Odinin vaimoa Friggaa ja hänen poikaansa Baldria, kultahampaista Heimdallia ja yksikätistä lain jumalaa Tyria. Kaksi tärkeämpää jumaluutta olivat Frey ja hänen sisarensa Freya, jotka kuuluivat alun perin Vanir-jumalaperheeseen. Frey oli hedelmällisyyden jumala, joka kuvattiin usein suuren, pystyssä olevan peniksen kanssa ja jonka uskottiin antavan "rauhaa ja nautintoa kuolevaisille". Hän hallitsi myös säätä ja "ihmisten onnea". Bremenin Aatamin mukaan Frey syntyi Uppsalassa, mutta paikannimet ja runot osoittavat, että häntä palvottiin kaikkialla Skandinaviassa. Freyn sisko oli Freya, veljensä naisellinen kopio ja johtaja disir, naispuolisten puolijumalien rotu, joka liittyi ihmisten hedelmällisyyteen. Mukaan Eddan mukaanfreya vaatii puolet kuolleista liittymään seuraansa tuonpuoleiseen, ja toinen puoli menee Odinille. Muiden lähteiden mukaan Freya on toimivaltainen vain kuolleiden naisten suhteen.
Kuolleiden jumalattarena Freya muistuttaa valkyyrioita eli "surmattujen valitsijoita". Valkyriat olivat puolijumalia, jotka eivät kuuluneet Æsir- tai Vanir-sukuun, vaan heidän tehtävänään oli poimia kuolleet taistelukentältä ja toivottaa heidät tervetulleiksi Valhöliin. Viikinkiajan loppupuolella valkyyrioita kuvaavat kuvat lievennettiin siten, että ne esitettiin Odinin kaapuun pukeutuneina avustajina, jotka pitelevät oluen sarvia. Aikaisemmassa, puhdistamattomassa versiossa heidät kuvataan kuitenkin karmeina demoneina, jotka söivät taistelukentän raatoja Odinin susien ja korppien tavoin. Säkeitä skaldirunosta Darraðarljóð, joka löytyy islantilaisesta Njalin saagassa, antaa tämän kuvan valkyyrioista kostonhimoisena sodan ja kuoleman airueina:
"Verta sataa pilvistä verkosta
Teurastuksen laajalla kangaspuulla
Ihmisen verkko harmaa kuin haarniskan
On nyt kudottu; valkyyriat
Ylittävät sen purppuranpunaisella kudoksella.
Loimi on tehty ihmisen sisälmyksistä;
Ihmispäitä käytetään siimana..
painoina;
Siilitangot ovat verikosteita
keihäitä;
Varret ovat rautasidottuja ja
nuolet ovat sukkuloita.
Miekoilla kudomme tämän verkon
taistelun kudelman.
On kauheaa katsoa ympärilleen
Kun verenpunainen pilvi tummentaa
taivas
Taivas on tahriintunut ihmisten verestä,
Kun valkyyriat laulavat lauluaan."
- Njáls Saga, kääntänyt George W. Dasent
Valkyyrien rinnalla oli muitakin jumaluuksia, joita ei yhdistetty Æsir- tai Vanir-sukuun, mutta joilla oli päärooli viikinkimytologiassa. Heidän joukossaan olivat "norneiksi" kutsutut kohtalon jumalattaret, jotka hallitsivat kuolevaisten ja muiden jumalien kohtaloita. Viikinkien kanssa ihmisten maailmassa asuivat myös kääpiöt, jotka asuivat pääasiassa autioilla paikoilla, ja haltiat, jotka asuivat maan alla. Kääpiöt ja haltiat kuuluivat niihin yliluonnollisiin olentoihin, joita ihmisten oli jollain tavalla miellytettävä tai lepyteltävä.
Muiden sivilisaatioiden pakanallisten jumalien tavoin nämä jumaluudet vaativat usein uhrauksia tai kauppoja, ennen kuin ne täyttivät ihmisten toiveet. Jumalten ja ihmisten vihollisten, jättiläisten, jumala Lokin - Midgårdin käärmeen isän - ja susi Fenririn kanssa ei kuitenkaan voitu tehdä sopimusta. Fenrir on se, joka voittaa ja tappaa Odinin Ragnarökissä, kun maailmanloppu koittaa. Odinin ohella henkensä menettävät jumalat Thor, Tyr, Freya, Heimdall ja Loki Eddan mukaan, kun: "Aurinko pimenee, maa uppoaa mereen, kirkkaat tähdet putoavat taivaalta, liekit raivoavat ja tulet hyppäävät korkealle, itse taivas on kuumuuden polttama."
On kuvaavaa, että viikinkijumalat itse olivat tuomittuja kuolemaan taistellen kuten heidän innoittamansa palvojat. Sekä kuolevaiset että kuolemattomat olivat siis ennalta määrätty seuraamaan kohtalokasta tietä. Loppujen lopuksi paras, mitä kumpikaan saattoi tavoitella, oli suuren perinnön luominen, kuten runossa todetaan Hávamál neuvoo:
"Karja kuolee, sukulaiset kuolevat,
Jokainen ihminen on kuolevainen:
Mutta tiedän yhden asian, joka ei koskaan
kuolee,
Suurten kuolleiden kunnia."
Tämä uskomusjärjestelmä mielessään viikinkiryöstäjät terrorisoivat kristillisen Britannian rannikoita kahdeksannen vuosisadan lopulla. Se, että yksi kaikkivoipa jumala oli pakottanut heidät sovittamaan elämänsä synnit, ei merkinnyt näille pakanallisille sotureille mitään, kuten ei myöskään itse synnin käsite. Sen sijaan heidän jumalansa kannustivat heitä taistelemaan, valloittamaan ja luomaan mainetta suurina sotureina. Kuolemalla ei ollut juurikaan merkitystä niille, joita Odin ja Thor suojelivat - kunhan se oli kunniallinen kuolema. Viikinkisotureille tärkeintä oli jättää sankarillinen perintö, ja pelkurina muistaminen oli pahin mahdollinen kohtalo.

YLÖS: Viikinkien pitkälaivojen muotoiset veneet ovat yksi niistä tuhansista kalliokaiverruksista, jotka on löydetty Altasta, Norjasta. Ne ajoittuvat 5000-luvun eaa ja 200 eaa, taideteokset ovat Skandinavian ensimmäisten tunnettujen asukkaiden luomia.

VIIKINKIEN ALKUPERÄ

TOP: Laivojen ääriviivoja muistuttavat kivet merkitsevät hautapaikkoja Lindholm Højen suuressa hautausmaassa Jyllannissa, Tanskassa. Hahmot kuvastavat laivojen merkitystä viikinkien yhteiskunnassa, ei vain elämässä vaan myös kuolemassa.

Yllä: Monissa Tanumista, Ruotsista löydetyissä pronssikautisissa kalliokaiverruksissa on sotureita veneissä, joilla on kädessään aseita. Monet veneistä muistuttavat Hjortspring-venettä, varhaista sodankäynnissä käytettyä alusta.

Hjortspringin vene

Hjortspringin vene on Euroopan vanhin lankkuvene ja loistava esimerkki viikinkien esi-isien varhaisista veneenrakennustaidoista. 18 metriä (59 jalkaa) pitkien alusten jäännöksissä on monia piirteitä, jotka liittyvät myöhempiin virtaviivaisiin viikinkien pitkälaivoihin. Se on tehty klinkkerirakenteisena, ja sen kyljissä on päällekkäisiä lankkuja, jotka kohtaavat veneen molemmissa päissä. Päädyt muodostivat keulat - yksi kummassakin päässä, jotta vene saattoi rantautumisen jälkeen paeta nopeasti, mikä oli myös tärkeä piirre viikinkien pitkälaivoissa. Viikinkien seuraajiensa tavoin Hjortspring-veneessä oli myös matala runko, joka mahdollisti rantautumisen rannalle ja kulkemisen jokisuissa ja jokien suistoissa. Venettä kuljetti 24 soutajaa, ja sen molemmissa päissä oli tilaa kahdelle navigointisoutajalle. Hjortspring-veneen hautaaminen suohon saattoi tapahtua kiitokseksi tai taistelussa kaatuneiden kunniaksi.

OIKEALLA: Kanootinmuotoisen Hjortspring-veneen jäännökset, joka oli haudattu asekätkön kanssa.

ESIPUOLINEN SIVU: Teutoburgin metsän taistelusta tehdyssä maalauksessa näkyy protoviikinkien armeija, joka kukistaa roomalaiset legioonat. Siivekkäät kypärät ovat anakronistinen kaunistus.

ALLA: Eketorpin rekonstruoitu linnoitus Öölannin saarella Ruotsissa. Rakennettiin ensimmäisen kerran noin vuonna 400 eaalinnoitus hylättiin salaperäisesti vuonna 600 eaa.

ESIPUOLINEN SIVU: Tässä kuvassa viikinkien pitkälaivat kulkevat Norjan vuonon tyynillä vesillä.

ALLA 2469 metriä merenpinnan yläpuolella sijaitseva Galdhøpiggen on Pohjois-Euroopan korkein vuori. Norjan vuoristomaiseman vuoksi viikingeille oli usein helpompaa matkustaa meritse kuin maitse.

YLÖS: Viikinkien kotiseudut viikinkiajan alkamisen jälkeen. Vaikka alueet on merkitty tähän selvästi, kolmen maan väliset rajat olivat usein epämääräisiä ja häilyviä.

"Se on jyrkkä ja karu, sitä reunustavat ympäriinsä jyrkänteet, ja valtavat autiot kalliolohkareet antavat sille karun ja synkän maan ilmeen." - Saxo Grammaticus

Saxon Skandinavia

Saxo Grammaticus (n. 1150-1220) on kirjoittaja, joka on laatinut Gesta Danorumeli "Tanskalaisten tarina", joka on ensimmäinen tunnettu maan historia. Kirjan esipuheessa hän kuvaa viikinkiajan Skandinavian kolmea maata:
"Tanska on paloiteltu meren aaltojen välissä, ja sillä on vain vähän kiinteitä ja yhtenäisiä alueita, joita vesimassat jakavat, ja ne vaihtelevat eri tavoin merenkulman eri kulmien mukaan. Näistä Jyllannilla, joka on suurin ja ensimmäiseksi asuttu, on Tanskan valtakunnan tärkein asema. Se sijaitsee etupäässä ja ulottuu kauimmaksi, Teutonmaan rajoille asti, joihin Eyder-joen uoma katkaisee sen yhteyden. Pohjoiseen päin se paisuu jonkin verran leveämmäksi ja ulottuu Pohjoisen kanaalin (Skagerrak) rantaan. Tässä osassa sijaitsee Liim-niminen vuono, joka on niin kalarikas, että se näyttää antavan alkuasukkaille yhtä paljon ravintoa kuin koko maa ..
Mutta tähän maahan kuuluvat niin kielen kuin sijaintinsa läheisyyden vuoksi Ruotsi ja Norja ... Näistä kahdesta Norja on luonnon valinnan mukaan saanut kallioisen ja vaikeakulkuisen paikan. Se on jyrkkä ja karu, sitä reunustavat kaikkialla kalliot, ja valtavat autiot kalliot antavat sille karun ja synkän maan ilmeen; sen kaukaisimmassa osassa ei edes yö peittele päiväntähteä, niin että aurinko, joka halveksii päivän ja yön vaihtelua, antaa katkeamattomana läsnäolollaan yhtäläisen osuuden säteilystään kummallekin vuodenaikana ... On syytä tietää, että idässä se rajoittuu Ruotsiin ja Götanmaahan ja että sitä rajaavat molemmin puolin viereisen valtameren vedet. Myös pohjoisessa se rajoittuu alueeseen, jonka sijaintia ja nimeä ei tunneta ja josta puuttuu kaikki sivistys, mutta jossa asuu hirvittävän outoja kansoja; ja valtava virtaavan meren väli erottaa sen Norjan vastapäisestä osasta. Tätä merta pidetään vaarallisena merenkululle, ja vain harvat, jotka uskaltautuvat sinne, pääsevät palaamaan rauhassa ..
Ruotsi on nyt lännessä Tanskaa ja Norjaa vastapäätä, mutta etelässä ja suurelta osin itäpuolella sitä ympäröi valtameri. Tämän ohi itään päin on valtava kasa kirjavaa barbariaa."
- Saxo Grammaticus, The Story of the Danes, kääntänyt Oliver Elton

VASEMMALLA: Alkuperäinen kuvitus The Story of the Danes kirjoittanut Saxo Grammaticus.

ESIPUOLINEN SIVU: Norjasta löydetty puupala, johon on kaiverrettu kuva viikinkien pitkälaivoista.

Alla: Suuret kuninkaalliset hautakumpareet Gamla Uppsalassa. Läntisen röykkiön kaivauksissa löydettiin miehen jäännökset sekä frankkien miekka, norsunluisia shakkinappuloita ja Lähi-idästä peräisin olevia kameoita.

"Yhdeksän päivän ajan vietetään tällaisia juhlia ja uhrauksia. Joka päivä uhrataan yksi ihminen muiden eläinten lisäksi." - Aatami Bremenin

ESIPUHE Tämä hyvin säilynyt nuoren miehen luuranko löydettiin tammiarkussa hautakummusta Borum Eshøjissa Tanskassa. Ruumis haudattiin villakiltissä noin vuonna 1345 eaasekä pronssinen tikari ja sarvikampa.

Vasemmalla: Rekonstruoitu pitkä talo viikinkien rengaslinnoituksen paikalla Fyrkatissa Tanskassa.

ALLA: Olafin islantilaisen saagan kuvitus. Saagat ovat ensimmäinen kerta, kun viikinkien tarinat ja runot kirjoitettiin muistiin.

"Hákon pystytti nämä muistomerkit poikansa Gunnarrin muistoksi. hän kuoli lännessä." - Ruotsalainen riimukivi

Aivan: Osa kymmenennen vuosisadan ce mansaarelta löydettyä rauniokiveä. Kivi kertoo viikinkipetturista: "Rosketil petti luottamuksen nojalla mieheen valalla sidotun miehen."

ESIPUOLINEN SIVU: Kjulan ruotsalainen runokivi kertoo viikinki Spjótin tarinan runollisin säkein. Spjót, joka tarkoittaa "keihästä", oli luultavasti soturin taistelussa ansaitsema nimi.

The Runollinen Edda

The Runollinen Edda on 39 vanhan norjan kielen runokokoelma, joka koottiin Islannissa 1300-luvulla. Yksi pisimmistä runoista on Hávamáleli "Korkeimman sanat", joka on sarja ytimekkäitä sanontoja:

Mies, joka seisoo oudolla kynnyksellä
Olisi oltava varovainen ennen kuin ylittää sen,
Vilkaista sinne ja tänne:
Kuka tietää etukäteen, mitkä viholliset istuvat..
Häntä salissa odottavat?
Vieraan tulee olla kohtelias
Kun hän tulee pöytään
Ja istua varovasti hiljaa,
Korvat tarkkana, silmät valppaina:
Näin hän suojelee itseään.
Juo mettäsi, mutta kohtuudella,
Puhu järkeä tai ole hiljaa:
Ketään ei kutsuta epäkohteliaaksi, joka menee -
Nukkumaan aikaisin.
Pelkuri uskoo elävänsä ikuisesti
Jos hän pysyy taistelussa loitolla,
Mutta vanhana hän ei saa rauhaa
Vaikka keihäät ovat säästäneet hänen raajansa.
Hölmö on se, joka yöllä murehtii,
Ja valvoo ja murehtii.
Väsynyt mies, kun aamu koittaa,
Hän löytää kaiken yhtä pahana kuin ennenkin.
Ystävät ilahduttavat toisiaan lahjoilla,
Kilvellä tai kalliilla takilla:
Ystävyys syntyy vastavuoroisesta antamisesta,
Niin kauan kuin elämä sujuu hyvin.
- Runollinen Edda, kääntänyt W.H. Auden & P.B. Taylor

Yllä: 1800-luvun puupiirros, jossa viikinkiskalda lausuu säkeitä hurmioituneelle yleisölle.

Aivan: Snorri Sturlusonin patsas, joka esittää hänen kotimaassaan Islannissa 1300-luvulla syntynyttä suurta kirjailijaa Snorri Sturlusonia.

YLÖS: Tulkintakuva Ynglingien suuresta salista Uppsalassa, joka joidenkin mielestä on saattanut olla pakanatemppeli.

OIKEALLA: Pieni Frey-jumalan pronssipatsas. Saxo Grammaticuksen mukaan Frey oli jumala, joka esitteli viikingeille ihmisuhrin käsitteen.

Edessä oleva sivu: Carl Larssonin vuonna 1915 tekemä maalaus "Midvinterblot" eli "Keskitalven uhri" kuvaa Yngling-kuninkaan Domaldin uhrausta. Se on edelleen kiistanalainen ja paljon keskustelua herättävä taideteos.

Uppsalan uhri

Adam Bremenin oli yhdellätoista vuosisadalla kirjailija, joka kirjoitti Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificumeli "Hampurin piispojen historian", joka on Pohjois-Euroopan kronikka vuodesta 788 alkaen ce hänen aikaansa asti. Hänen tekstissään kuvataan Uppsalassa sijainnutta temppeliä, jossa palvottiin jumalien kolminaisuutta, johon kuuluivat Odin, Thor ja Frey, sekä rituaaliuhreja, joita suoritettiin heidän nimissään läheisessä metsässä:
"Uppsalassa on tapana järjestää joka yhdeksäs vuosi yleinen juhla kaikille Ruotsin maakunnille. Osallistuminen tähän festivaaliin vaaditaan kaikilta. Kuninkaat ja heidän alamaisensa, kollektiivisesti ja yksilöllisesti, lähettävät lahjansa Uppsalaan, ja - mikä on julmempaa kuin mikään rangaistus - ne, jotka ovat jo ottaneet kristinuskon omakseen, ostavat itsensä pois näistä seremonioista. Uhri on seuraava: jokaisesta urospuolisesta olennosta uhrataan yhdeksän uhria. Näiden eläinten verellä on tapana lepyttää jumalia. Ruumiit ripustetaan lisäksi temppelin vieressä olevaan metsikköön. Tämä metsikkö on ihmisille niin pyhä, että sen yksittäisten puiden uskotaan olevan pyhiä uhriuhrien kuoleman tai mätänemisen vuoksi. Siellä jopa koirat ja hevoset hirtetään ihmisten ohella. (Eräs kristitty kertoi minulle nähneensä 72 ruumiin roikkuvan yhdessä) Ne loitsut, joita yleensä lauletaan tämänkaltaisen limbion suorittamisen yhteydessä, ovat kuitenkin lukuisia ja häpeällisiä, ja niistä on parempi olla puhumatta."
- Aatami Bremenin,  Hampurin piispojen historia, kääntänyt Francis J. Tschan

"Sillä hän maksoi jumalille kauhistuttavia uhreja alkamalla teurastaa ihmisuhreja."  - Saxo Grammaticus

Vasemmalla: Kuva Yggdrasilista, "maailmanpuusta", joka viikinkimytologian mukaan yhdisti yhdeksän maailmaa. Jumalat kokoontuivat Yggdrasiliin päivittäisiin "Thing-tapaamisiin", joissa keskusteltiin tärkeistä asioista.

Edessä oleva sivu: Kuvassa on kuollut soturi ratsastamassa Odinin hevosen Sleipnirin selässä, ja hänen mukanaan on valkyyria, joka tarjoaa oluttorvea.

VASEMMALTA: Ruotsin Upplandista löydetty kymmenennen vuosisadan amuletti, jossa on Thorin vasara Mjöllnir. Mjöllnir oli tarpeeksi voimakas tasoittaakseen vuoria, mutta siinä oli yksi vika: sen kahva oli selvästi lyhyt.

OIKEALLA: Ruotsalainen riipus jumalattaresta Freyasta. Viikinkimytologian mukaan Freya ratsasti kahden kissan vetämillä vaunuilla ja hallitsi Fólkvangr-nimistä kuolleiden maata.

"Thor vilkaisi tulisia katseita Käärmeeseen, ja Käärme puolestaan tuijotti häntä kohti alhaalta ja puhalsi myrkkyä." - Gylfaginning

Edessä oleva sivu: Thor taistelee jättiläisiä vastaan mahtavan vasaransa Mjöllnirin kanssa. Thor suojeli maailmaa jättiläisiltä, jotka asuivat sen ulkoreunoilla.

Gotlannin saarelta Ruotsista on löydetty yli 400 veistettyä kuvakiveä, jotka kuvaavat viikinkien elämää ja mytologisia hahmoja. Niiden joukossa on kolmen metrin korkuinen Hunningen kivi, jossa on yleisiä viikinkiaiheita: alalaidassa maanviljelijä kylvää satoaan, keskimmäisessä taulussa maanviljelijä lähtee ryöstöretkelle viikinkien pitkälaivalla ja ylimmässä taulussa Odinin ratsu Sleipnir kuljettaa maanviljelijä-soturin Valhöliin. Kiven uskotaan kuitenkin myös kuvaavan kohtauksia Atlakviðasta, joka on runoelma Eddan runoelmasta. Runossa kuningas Atli kutsuu kuningas Gunnarrin kotiinsa, mutta pettää ja murhaa hänet heittämällä hänet käärmeiden kuoppaan. Gunnarrin sisar Guðrún tappaa sitten miehensä Atlin.

YLÖS: Hunninge-kiven kaksi ylintä taulua, joissa näkyvät käärmekuoppa, pitkälaiva ja matka Valhöliin.

"Aurinko pimenee, maa uppoaa mereen, kirkkaat tähdet putoavat taivaalta."  - Runollinen Edda

YLÖS OIKEALLA: Englantilaisen taiteilijan Arthur Rackhamin "The Ride of the Valkyries" antaa satukirjamaisen kuvan "tapettujen valitsijoista".

Alhaalla oikealla: Islantilainen puupaneeli, jossa susi Fenrir nielaisee Odinin kokonaisena Ragnarökin - maailmanlopun - aikana.

Viikinkiseura

Viikingit jättivät kuollessaan kertovia todisteita jokapäiväisestä elämästään, sosiaalisesta rakenteestaan ja heille arvokkaimmista esineistä maan päällä. Merkittävien sotureiden suuret laivahautaukset paljastavat paitsi runsaasti esineistöä ja aseita myös viitteitä viikinkien yhteiskunnan hierarkiasta. Huipulla oli kuningas tai jaarli ja alimmaisena orjat, joita saattoi odottaa uhrattavaksi, jotta he seuraisivat häntä tuonpuoleiseen.

Viikinkien yhteiskunnassa orjalla eli "orjapalvelijalla" oli sama asema kuin kotieläimellä, ja se nukkui yleensä pitkäkarjan talon pimeässä päädyssä karjan keskellä. Viikinkien omistaja saattoi kohdella orjaansa haluamallaan tavalla, ja naispuolisen orjan oli toteltava kaikkia seksuaalisia vaatimuksia. Tottelematon tai hyödyttömäksi katsottu orja voitiin tappaa ilman oikeudellisia seuraamuksia.
Thrallit
Orjapalvelijat olivat myös yksi viikinkien arvokkaimmista hyödykkeistä. Tuhansia heistä siepattiin kotimaansa rannoilta ja kuljetettiin laajojen kauppaverkostojen kautta, jotka ulottuivat lännessä sijaitsevasta Irlannista idässä sijaitsevaan Konstantinopoliin. Idässä, viikinkien kauppa-asutuksessa Volgajoen rannalla nyky-Venäjällä, kirjoitettiin harvinainen kertomus viikinkien orjista. Kirjoittaja, Ibn Fadlan, oli arabialainen diplomaatti, joka kuvailee kontaktejaan ruotsalaisiin viikinkikauppiaisiin, jotka tunnettiin nimellä Rus, vuonna 922:
"He tulevat omasta maastaan, ankkuroivat laivansa Volgaan, joka on suuri joki, ja rakentavat sen rannoille suuria puutaloja. Jokaisessa talossa asuu kymmenen tai kaksikymmentä, enemmän tai vähemmän. Jokaisella miehellä on sohva, jossa hän istuu kauniiden tyttöjen kanssa, joita hänellä on myytävänä. Täällä hän nauttii yhtä todennäköisesti kuin ei nauttisi yhdestä heistä ystävänsä katsellessa vierestä. Toisinaan useat heistä ovat samalla hetkellä tekemisissä keskenään, kukin toistensa silmien edessä. Silloin tällöin kauppias turvautuu taloon ostaakseen tytön ja löytää tämän isännän syleilemässä tyttöä eikä luovuta ennen kuin on täysin saanut tahtonsa läpi."
- Ibn Fadlanin kertomus skandinaavisista kauppiaista Volgalla vuonna 922, kääntänyt A.S. Cook
Thrallit vangittiin yleensä ryöstöretkillä tai sodankäynnissä. Useimmat eivät enää koskaan nähneet kotimaataan, mutta myös brittiläisissä ryöstöretkissä siepattuja kristittyjä pidettiin lunnaita vastaan, ja heidät palautettiin, jos oikea hinta saatiin maksettua. Thrallit eivät kuitenkaan olleet vain niitä, jotka oli siepattu ja lähetetty merelle: Myös viikingit saattoivat päätyä orjiksi. Tietyistä rikoksista, kuten murhasta ja varkaudesta, voitiin rangaista orjuutuksella, ja on olemassa todisteita ainakin yhdestä naisesta, joka pakotettiin toisen varastamansa henkilön orjaksi. Myös viikingeistä, jotka eivät pystyneet maksamaan velkojaan tai jotka joutuivat valitsemaan orjuuden tai kuolemanrangaistuksen, saattoi tulla orjia. Toiset orjapalvelijat syntyivät orjapalvelija-vanhemmille ja heidät sidottiin elämään orjina saman omistajan alaisuudessa.
Thrallit muodostivat suuren osan viikinkien kaupankäynnistä ulkomailla, mutta he olivat myös tärkeä osa arkielämää Skandinaviassa. Vartijapoikia oli noin 25 prosenttia Skandinavian paikallisesta väestöstä, ja yhden omistamista pidettiin normaalina. Norjan viikinkien "Frostathing-lain" mukaan kolme thrallia oli oikea keskimääräinen määrä maatilalle, jolla oli kymmenkunta karjaa, kun taas aatelisen tilalla tarvittiin yli 30 thrallia.
Taloudellisesti katsottuna orjat olivat suunnilleen yhtä arvokkaita kuin karja, jota ne hoitivat, mutta käsityö ei ollut heidän ainoa työnsä. Monet viljelivät peltoja, toiset hoitivat kotitöitä, ja muutamat työskentelivät suurtilojen virkamiehinä. Toisinaan orjapukkeja myös uhrattiin ja haudattiin omistajansa kanssa, jotta ne saattoivat seurata häntä tuonpuoleiseen ja jatkaa siellä työskentelyä hänelle.
Omistajansa saattoi tappaa ne orjapukit, joilla ei enää ollut tarkoitusta maan päällä, samaan tapaan kuin kesytetyt eläimet. Vaikka omistajalla oli laillinen oikeus murhata orjansa, toisen omistajan orjan tappaminen oli rikos, joka vaati korvausta. Orjapalvelijan hinta vaihteli maasta toiseen, mutta Dublinin orjamarkkinoilla naispuolisen orjapalvelijan sai kahdeksalla hopeaunssilla ja urospuolisen 12 unssilla.
Viikinkiajan orjapalvelijan kohtalo riippui täysin hänen omistajastaan. On todisteita siitä, että jotkut orjapalvelijat hyväksyttiin osaksi tietyn viikinkien pitkäaikaisen talon perhe-elämää, ja he elivät suhteellisen mukavasti. Orjapojat saivat myös mennä naimisiin keskenään, vaikka heidän lapsensa syntyivätkin orjapoikina. Jotkut ansaitsivat tarpeeksi rahaa ostaakseen vapautensa tai saivat sen omistajiltaan. Orjilla ei kuitenkaan ollut omaisuutta eikä oikeuksia, ja jos he yrittivät paeta, heidät jahdattiin ja tapettiin kuin vaarallinen eläin.
Orjat olivat viikinkien sosiaalisten tikapuiden alimmalla tasolla, sillä heidän yläpuolellaan oli vapaita miehiä ja huipulla hallitsijoita. Viikingit uskoivat, että tämä kolmiportainen luokkajärjestelmä oli jumalallisesti määrätty, kuten kymmenennen vuosisadan mytologisessa runossaan Rígsþula.
Rigsíksen mukaan Rígsþulajumala Rígr - toinen nimi Heimdallille - oli vastuussa luokkien luomisesta, ja kunkin luokan ensimmäiselle jälkeläiselle annettiin nimi, joka erotti hänet toisistaan: Thrall (orja), Karl (vapaa mies) ja Jarl (aatelisto). Tarinassa orjat kuvataan epämiellyttävän rumiksi ja epäkohteliaiksi, ja he ovat kirjaimellisesti syntyneet elämään orjuudessa. Sen sijaan huipulla olevat jarlit ovat kauniita, sivistyneitä ja hienostuneita. Keskellä olevat karlurit ovat ahkeria ja kyvykkäitä, ja viikinkiajan Skandinaviassa vapaat muodostivat suurimman yhteiskuntaryhmän.
Karls
Vapaat olivat skandinaavisen yhteiskunnan selkäranka. "Vapaa" oli myös eräänlainen kattotermi, johon kuuluivat kaikki maattomista työläisistä ja vuokraviljelijöistä suuriin maanomistajiin, joilla ei ollut aatelisasemaa. Myös metsästäjät ja palvelijat, kauppiaat ja ammattisotilaat kuuluivat vapaisiin. Kaikilla vapailla miehillä oli kolme yhteistä asiaa yhteiskunnallisesta asemastaan tai varallisuudestaan riippumatta: he saivat kantaa asetta, laki suojasi heitä ja heillä oli oikeus osallistua ja äänestää "asioissa" eli kokouksissa, joissa käsiteltiin oikeudenkäyntejä ja riitoja ja tehtiin poliittisia päätöksiä.
Viikinkiajan Skandinavia oli kuitenkin kaukana tasa-arvoisesta kulttuurista, ja vapaiden keskuudessa oli erilaisia asematasoja. Tämä kävi selvimmin ilmi silloin, kun uhrin perheelle oli maksettava korvauksia murhasta tai väkivaltaisesta henkilövahingosta. Jos murhattu tai loukkaantunut mies oli varakkaasta tai vaikutusvaltaisesta perheestä, korvauksen suuruus oli huomattavasti suurempi kuin jos mies oli köyhä. Rikkaat saivat myös todennäköisemmin korvauksia, sillä maksujen järjestäminen oli asianosaisten vastuulla. Varakkaalla maanomistajalla, jolla oli sotureita käytettävissään, ei ollut suuria vaikeuksia periä hänelle kuuluvia korvauksia, mutta tehtävä oli hieman vaikeampi pienituloiselle perheelle, jota oli helppo pelotella.
Vapaiden riveissä vallitsevasta ilmeisestä eriarvoisuudesta huolimatta viikinkien yhteiskunta ei ollut sosiaalisesti staattinen, ja oli mahdollista parantaa asemaansa - tai jopa huonontaa sitä huomattavasti. Viikinkikauppiaaksi tai -ryöstäjäksi ryhtyminen oli kaksi tapaa saavuttaa mainetta ja onnea. Kahdeksannella vuosisadalla ce, tarvittiin vain laiva ja joukko halukkaita sotureita, joilla voitiin hyökätä Britannian rannikolle ja ryöstää mielin määrin. Ruotsissa asuvat saattoivat samalla tavoin vaurastua käymällä kauppaa lännestä tulevilla orjilla ja idästä tulevilla ylellisyystavaroilla. Ne, jotka velkaantuivat menettämällä rahaa, jonka he olivat lainanneet tulevaa menestystä vastaan, saattoivat kuitenkin kärsiä lopullisen pudotuksen alaspäin sosiaalisella asteikolla: he saattoivat joutua orjiksi.
Jarlit
Viikinkiaateliston tärkeimpiä jäseniä kutsuttiin jarleiksi eli kreiviksi. He olivat korkea-arvoisia ja vaikutusvaltaisia hallitsijoita, jotka usein kilpailivat paikallisen aluekuninkaan kanssa, jos sellainen oli olemassa. Jarlit omistivat yleensä suuria maa-alueita ja heillä oli alueensa tärkein valta-asema. He saivat ympärilleen aseistettuja miehiä ja tarjosivat paikallisille asukkaille suojelua vastineeksi heidän poliittisesta uskollisuudestaan. Jarl oli johtava äänenkannattaja Thingissä ja toimi välimiehenä oikeusriidoissa. Jarleilla oli tärkeä rooli myös sota-aikoina, kun he keräsivät miehiä ja rakensivat linnoituksia. Jotkut jarlit, kuten tanskalainen Thorkell Pitkä, saivat viikinkiretkillä tarpeeksi vaurautta ja sotakokemusta haastaakseen kuninkaan vallan. Tästä syystä jokainen kuningas, joka pyrki laajentamaan aluettaan ja valta-aluettaan, oli usein täysin riippuvainen paikallisten jarlien vaikutusvallasta ja luotti heidän tukeensa alueellisissa asioissa. Välttääkseen tämän riippuvuuden menestyneet kuninkaat riistivät jarleilta vallan ja liittivät heidät myöhemmin osaksi omaa hallintoaan.
Kuninkaat
Viikinkiajan Skandinavian kuningasjärjestelmä oli sekava ja mutkikas, ja kuninkaat olivat harvoin ylimpiä kansallisia johtajia. Sen sijaan yksittäisiä alueita hallitsivat useat kuninkaat, jotka taistelivat toisia pikkukuninkaita vastaan sen mukaan, mikä oli niiden jumalallinen syntyperä ja yhteys johonkin historialliseen valtapaikkaan, kuten Gamla Uppsalaan Ruotsissa.
Kuninkaallisen perimysjärjestyksen saamiseksi mies saattoi polveutua kuninkaasta joko äidin tai isän puolelta. Tämä johti usein siihen, että kuninkaan valtakauden lopussa kruununperimystä tavoitteli useita hakijoita, ja siitä seurasi monia pitkiä ja verenhimoisia valtataisteluita. Joskus lopputuloksena oli valtakunnan yhteinen hallinto, toisinaan taas sisällissota. Näiden kuninkaallisten sotien häviäjät lähtivät usein maanpakoon ulkomaille, joskus ryöstämään vieraita rannikoita laivalastillinen taisteluvalmiita sotureita mukanaan. Joskus nämä ruhtinaalliset maanpakolaiset jäivät pysyvästi pois ja tyytyivät perustamaan uuden valtakunnan toiseen maahan. Toisinaan taas valtaistuimelle pyrkijät palasivat Skandinaviaan suurten armeijoiden johdolla valloittaakseen perintönsä väkisin. Monet kuningaskunnat olivat jatkuvassa muutostilassa aina viikinkiajan loppupuolelle saakka.
Viikinkiajan edetessä tarve yhdelle kaikkivoimalle hallitsijalle tuli kuitenkin yhä tärkeämmäksi. Vuosien 800 ja 1100 välinen aika ce oli Skandinaviassa valtavan kasvun ja vaurauden aikaa, mikä puolestaan vaikeutti viikinkisyhteiskunnan tasapainoa. Suuri osa tästä liittyi siihen, että viikinkien kotiseuduille tuli ja sieltä lähti paljon tavaraa. Tätä vaihtoa tukemaan perustettiin kaupunkeja ja kauppakeskuksia, jotka toivat liikennettä niinkin kaukaa kuin Dublinista lännessä Konstantinopoliin idässä. Näiden kauppareittien ja viikinkikaupunkien kautta kulkevien arvokkaiden tavaroiden suuri määrä oli ensisijainen kohde merirosvoille, ryöstäjille ja joskus myös nopeaa ja helppoa ryöstösaalista etsiville hyökkääjille.
Suojelija ja puolustaja
Puolustaakseen kaupunkejaan, vesialueitaan ja liiketoimintansa etuja Skandinavian asukkaat odottivat kuningasta, joka voisi tarjota heille suojelua, ja tästä tuli edellytys kaikille kruununperijöille. Kuninkaan tukena oli siis oltava suuri joukko sotureita, jotka voitiin koota nopeasti kukistamaan merirosvot, vieraat viholliset ja opportunistiset naapurit. Hänellä oli myös oltava yhteyksiä ja rauhansopimuksia muiden kuningaskuntien kanssa, vankka hallinnollinen perusta ja tietenkin jumalien siunaus. Kaikki kuninkaaksi pyrkivät, jotka pystyivät yhdistämään muinaiset esi-isänsä Odiniin, Thoriin tai Freyyn, olivat selvässä etulyöntiasemassa. Kuningas tarvitsi myös valtavan määrän varallisuutta maksaakseen sotureilleen, rakentaakseen infrastruktuurin ja turvatakseen valta-asemansa.
Kuningas, jonka tehtävänä oli suojella oman maansa kansaa, joutui usein tekemään ryöstöretkiä vieraiden maiden kaupunkeihin, kyliin ja luostareihin pitääkseen omat kassansa täynnä. Hopean, kullan ja kalliiden, kimaltelevien esineiden kerääminen on yksi viikinkiajan hallitsevista teemoista. Kuninkaat ympäröivät itsensä vieraista rannikoista varastetuilla aarteilla ja omissa viikinkipajoissaan valmistetuilla hienoilla koruilla. Kuninkaallisissa hoveissa istuneet skaldit (runoilijat) lauloivat ryöstöretkiltä saaduista suurista saalisvarastoista ja kuninkaan "félagin" - uskollisten sotureiden joukon - sankarillisista teoista. Kuninkaan salissa hänen miehensä ja omaisuutensa olivat kaikkien nähtävillä, minkä tarkoituksena oli sekä tehdä vaikutuksen että pelotella.
Kuninkaalle ei riittänyt, että hän keräsi arvokkaita esineitä käytettäväksi vain eläessään, vaan hän tarvitsisi niitä myös tuonpuoleisessa elämässään. Viikinkiaateliset hautasivat aarrearkun, johon kuului muun muassa laivoja, rekiä, aseita, vaunuja, kodinkoneita, koruja, ruokaa ja vaatteita. Usein nämä esineet asetettiin kuninkaan laivaan, joka taidokkaan hautajaisseremonian jälkeen haudattiin suuren hautakummun alle. Seremonialla oli kaksi tarkoitusta: saattaa kuningas pois hänen kuninkaalliseen asemaansa sopivalla tavalla ja häikäistä läsnäolijat rikkaudella ja ylellisyydellä, joka kuului vain yhteiskunnan vaikutusvaltaisimmille jäsenille. Aristokraattien suuret hautajaiset säilyivät pitkään heidän alamaisensa muistoissa, ja ne antoivat myös maan päälle jääneille perheenjäsenille suuren aseman.
Nykyaikana on löydetty kahden suuren aristokraattisen viikinkiaikaisen hautajaisen jäänteet. Molemmissa tapauksissa vainajat haudattiin suuriin merialuksiin, jotka tunnetaan nykyään nimillä "Osebergin laiva" ja "Gokstadin laiva", jotka löydettiin Norjan Vestfoldin alueelta. Noin vuodelta 890 peräisin oleva Gokstadin laiva kuului todennäköisesti Yngling-dynastian kuninkaalle Olaf Gudrødssonille, joka haudattiin laivan kannelle tarkoitusta varten rakennettuun puiseen hautakammioon. Ruumiin ympärillä oli esineitä, joita muinaiset haudanryöstäjät eivät varastaneet - kalakoukkuja, keittiövälineitä ja pelilauta. Laivassa oli myös 12 hevosen, kahdeksan koiran, kahden riikinkukon ja kahden haukan luurangot. Eläinten ja ihmisten uhraaminen ei ollut harvinaista aristokratian korkea-arvoisten jäsenten hautajaisissa. Tämä käytäntö ja laivahautausperinne eivät myöskään rajoittuneet vain Skandinaviassa pidettyihin hautajaisiin, vaan viikingit ottivat sen mukaansa kaikkialle, minne he menivätkin.
Arabidiplomaatti Ibn Fadlan on tallentanut kertomuksen laivalla pidetystä hautajaisseremoniasta sen jälkeen, kun hän oli ollut tekemisissä Volgajoen varrella asuvien viikingien kanssa, jotka tunnettiin nimellä "Rus". Seremonia oli selvästi suunniteltu tekemään vaikutuksen Ibn Fadlanin kaltaisiin katsojiin, ja hänen yksityiskohtaisessa kertomuksessaan kuvataan myös naispuolisen orjan uhraaminen:
"Kun suuri henkilö kuolee, hänen perheensä väki kysyy hänen orjiltaan: 'Kuka teistä kuolee hänen mukanaan?' Yksi vastaa: 'Minä'. Kun hän on sanonut sen, asia on pakollinen: siitä ei ole perääntymistä. Yleensä joku tyttöorjista tekee tämän. Kymmenentenä päivänä, kun laiva oli vedetty joen rantaan, he vartioivat sitä. Laivan keskelle he valmistivat puusta paviljongin ja peittivät sen erilaisilla kankailla. Sitten he toivat sohvan, asettivat sen laivaan ja peittivät sen bysanttilaisella brokadipatjalla. Sitten tuli vanha nainen, joka vastaa vaatteiden valmistuksesta ja kaiken järjestämisestä, ja hän on se, joka tappaa orjatytön.
"Sitten he veivät kuolleen miehen ulos vaatteisiin puettuna, joissa hän oli kuollut. Näin, että hän oli mustunut maan kylmyydestä. He panivat hänen luokseen päihdyttävää juomaa, hedelmiä ja kielisoittimen. Kuollut mies ei haissut pahalle, ja vain hänen värinsä oli muuttunut. Hänelle puettiin housut, sukat, saappaat, tunika ja kaftaani brokadista, jossa oli kultanapit. Sitten he kantoivat hänet laivan paviljonkiin. Hänet istutettiin patjalle ja tuettiin tyynyillä. Sitten he toivat hänen aseensa ja asettivat ne hänen viereensä. Sitten he ottivat kaksi hevosta, ajoivat niitä, kunnes ne hikoilivat, leikkasivat ne palasiksi miekalla ja panivat ne laivaan. Tyttöorja, joka halusi tulla tapetuksi, meni sinne ja tänne ja jokaiseen heidän telttoihinsa, ja jokaisen teltan isäntä oli sukupuoliyhteydessä hänen kanssaan ja sanoi: "Kerro herrallesi, että olen tehnyt tämän rakkaudesta häntä kohtaan
"Sen jälkeen tyttö nousee laivaan. Miehet tulivat kilpien ja keppien kanssa. Tytölle annettiin kuppi huumaavaa juomaa; hän lauloi ottaessaan sen ja joi. Sitten hänelle annettiin toinen kuppi; hän otti sen ja lauloi pitkään, kun vanha nainen yllytti häntä juomaan loppuun ja menemään paviljonkiin, jossa hänen isäntänsä makasi. Silloin vanha nainen tarttui hänen päähänsä ja pakotti hänet menemään paviljonkiin ja astui sisään hänen kanssaan. Tämän jälkeen miehet alkoivat lyödä kepeillä kilpeen niin, ettei hänen huutonsa kuulunut. Sitten kuusi miestä meni paviljonkiin ja kukin oli yhdynnässä tytön kanssa. Sitten he laskivat tytön isäntänsä viereen; kaksi piti kiinni hänen jaloistaan ja kaksi hänen käsistään; vanha nainen kietoi narun tytön kaulan ympärille ja antoi ristiin menevät päät kahdelle miehelle, jotta nämä vetäisivät siitä. Sitten hän lähestyi leveäteräinen tikari kädessään, jonka hän iski toistuvasti hänen kylkiluidensa väliin, ja miehet kuristivat häntä narulla, kunnes hän oli kuollut."
- Ibn Fadlan, Risala, koottu fra.S. Cookin ja H.M. Smyserin käännöksistä
Ihmiset
Viikinkien haudoista löytyneiden luurankojen antropologiset tutkimukset ovat osoittaneet, miltä ihmiset näyttivät elämässä. Miehet olivat keskimäärin hieman lyhyempiä kuin skandinaaviset miehet nykyään: viikinkimiehet olivat keskimäärin lähes 1,72 metriä pitkiä ja viikinkiajan naiset noin 1,57 metriä pitkiä. Rikkaammista hautausmaista löydetyt miehet olivat kuitenkin usein huomattavasti pidempiä, ja joissakin tapauksissa he olivat jopa 1,87 metriä pitkiä, mikä oli seurausta heidän paremmista elinolosuhteistaan. Esimerkkinä voidaan mainita Langelandissa Tanskassa sijaitseva hauta, jossa orja oli sidottu, mestattu ja haudattu omistajansa kanssa. Orjapoika oli vain 1,70 metriä pitkä, kun taas hänen omistajansa oli 1,77 metriä pitkä.
Kaikilla viikingeillä, olivatpa he rikkaita tai köyhiä, oli huonosti kuluneet hampaat. Tämä johtui paitsi säännöllisen harjauksen puuttumisesta myös karkeasta leivästä, joka oli heidän ruokavalionsa perusruokavalio. Toinen viikinkien luustosta paljastunut yleinen vaiva oli nivelrikko sekä syvien miekkahaavojen aiheuttamat viillot ja haavat. Ikänsä aiheuttamista vaaroista huolimatta viikinkien Skandinavian ihmiset elivät suhteellisen pitkään verrattuna muihin aikakauden eurooppalaisiin. Aikuisiksi kasvaneista noin puolet saattoi odottaa elävänsä 35-vuotiaaksi, kun taas toinen puoli saattoi saavuttaa 55 vuoden iän tai joskus jopa sitäkin vanhemman iän.
Viikingeistä on vain vähän kuvallisia kuvia, mutta heidän kallojensa rekonstruktiot osoittavat, että miesten ja naisten kasvojen välillä oli vähemmän fyysisiä eroja kuin nykypäivän skandinaaveilla. Naisten kasvot olivat nykyistä maskuliinisemmat, leukaluut ja kulmakarvat korostuneemmat, ja miesten kasvot naisellisemmat. Nämä piirteiden samankaltaisuudet ovat usein aiheuttaneet tutkijoille vaikeuksia viikinkikallojen sukupuolen määrittämisessä. Viikingeillä oli myös koko hiusten värivalikoima - vaaleat, ruskeat ja punatukkaiset - joskin punatukkaisten osuus oli suurempi Länsi-Skandinaviassa ja vaaleiden osuus suurempi idässä. Stereotypia vaaleasta, sinisilmäisestä ruotsalaisesta viikinkiäisestä vastaa Ibn Fadlanin kertomusta Rusista:
"Näin, kuinka pohjoismaalaiset olivat saapuneet tavaroineen ja pystyttäneet leirinsä Volgan varrelle. En ole koskaan nähnyt näin jättiläismäisiä ihmisiä; he ovat pitkiä kuin palmupuut ja väriltään punertavia ja ruskettuneita. Jokaisella on mukanaan kirves, tikari ja miekka, eikä heitä koskaan näe ilman näitä aseita. Heidän miekkansa ovat leveät, aaltoilevat ja frankkien valmistamia. Kynsien kärjestä kaulaan asti jokainen heistä on tatuoitu puiden, elävien olentojen ja muiden asioiden kuvilla. Naiset kantavat rintaansa kiinnitettynä pientä rautaa, kuparia, hopeaa tai kultaa sisältävää koteloa miehensä varallisuuden mukaan. Tähän koteloon kiinnitettynä he kantavat sormusta ja sen päällä tikaria."
- Ibn Fadlanin kertomus skandinaavisista kauppiaista Volgalla vuonna 922, kääntänyt A.S. Cook
Vaatteet
Viikinkiajan naisista on löydetty vain muutamia kuvia. Harvinaisia esimerkkejä ovat ruotsalaisesta haudasta löydetyt kulta- ja hopeapatsaat sekä naisten kuvaukset Osebergin laivahautauksesta peräisin olevassa seinävaatekankaassa. Molemmissa tapauksissa viikinkiaikaiset naiset on kuvattu hiukset solmuun sidottuina ja pitkät mekot yllään. Kuvia on niukasti, mutta naisten ja miesten todellisista vaatteista on löydetty fragmentteja. Viikinkien luurangoista löydetyistä rintaneuloista on toisinaan paljastunut kankaan jälkiä, tai ne ovat jopa vanginneet ja suojelleet kangaskappaletta erodoituvilta luonnonvoimilta. Joskus vanhoja vaatteita käytettiin tervaharjoina, ja materiaali säilyi tervassa tuleville sukupolville.
Useimmat viikinkivaatteet valmistettiin villasta ja pellavasta ja joskus harvinaisemmista, eksoottisista kankaista, kuten idästä peräisin olevasta silkistä. Silkki oli varattu vain rikkaille, mutta turkista, jota käytettiin viikinkien viittoihin, oli runsaasti Skandinaviassa. Turkisverhoiluilla, kirjonta- ja punontakoristeilla koristeltiin vaatteita, jotka oli värjätty moniin eri väreihin, kuten siniseen, punaiseen ja ruskeaan. Naiset käyttivät yleensä pitkiä villamekkoja, jotka ulottuivat jalkoihin asti ja joita pidettiin paikoillaan olkahihnojen ja rintakorujen avulla. Mekkoja pidettiin sisäpuvun tai eräänlaisen pitkän alushameen päällä, joka oli yleensä valmistettu pehmeämmästä materiaalista, kuten pellavasta. Kuten Ibn Fadlan kuvailee, useimmilla naisilla oli päällään ketju, josta roikkui jokin hyödyllinen väline, kuten veitsi. Myöhemmin viikinkiajalla huivi tuli muodikkaaksi vaatteen päälle puettavaksi.Miesten vaatteisiin, jotka oli valmistettu samoista materiaaleista kuin naisten vaatteet, kuului pitkät tunikat pehmeämmän aluspaidan päällä ja raskas viitta, joka kiinnitettiin rintaneulalla olkapäähän, jolloin miekkakäsi jäi vapaaksi. Viikinkien housut olivat polvipituiset tai nilkkapituiset, ja niitä käytettiin joskus sukkien kanssa. Ranteiden ympärille kiedottiin pellavaiset käsivarsinauhat, ja lippalakki tai päähine viimeisteli asun. Vaikka täydellistä viikinkiasua ei ole edes löydetty, jalkineista on runsaasti esimerkkejä. Ne olivat suutarin valmistamia nahkakenkiä ja saappaita, jotka kiinnitettiin jalkaan hihnoilla.
Viikinkien ulkonäöstään pitämästä huolta on ristiriitaisia kertomuksia. Ibn Fadlan viittaa venäläisiin "kaikkein likaisimpina kaikista Allahin luoduista - he eivät puhdista itseään ulostamisen tai virtsaamisen jälkeen eivätkä pese itseään ollessaan rituaalisen epäpuhtauden tilassa [yhdynnän jälkeen] eivätkä pese käsiään ruoan jälkeen" Fadlanin arvio on kuitenkin ristiriidassa englantilaisen munkki John of Wallingfordin arvion kanssa, joka kirjoittaa, että viikingit saavuttivat huolellisella siisteydellään suuren menestyksen Englannin naisten keskuudessa:
"He olivat myös valloittaneet tai aikoivat valloittaa kaikki maan parhaat kaupungit ja aiheuttivat maan alkuperäisille kansalaisille monia vaikeuksia, sillä heillä oli - maansa tapojen mukaan - tapana kampata hiuksensa joka päivä, kylpeä joka lauantai, vaihtaa vaatteensa usein ja kiinnittää huomiota itseensä monilla tällaisilla kevytmielisillä päähänpistoilla. Tällä tavoin he piirittivät naimisissa olevien naisten hyveellisyyttä ja suostuttelivat jopa aatelismiesten tyttäret tulemaan heidän rakastajattarikseen."
- John Wallingford,  John of Wallingfordin kronikka, kääntänyt William Hunt
Ajatusta siitä, että viikinkimiehet olivat kiinnostuneita ulkonäöstään, vahvistavat Osebergin laivahautauksesta löytyneen puisen vaunun kaiverrukset. Niissä näkyy hyvin hoidettuja sotureita, joilla on kammatut hiukset ja siististi punotut viikset ja parrat. Muodikkaat viikinkimiehet näyttivät pitävän hiuksiaan pitkänä, edessä hapsutettuna ja takana lyhyinä tai ajeltuina. Parta oli pitkä tai lyhyt, mutta se pidettiin siististi leikattuna ja hiukset ajeltuina kaulan alaosasta. Sekä Skandinaviasta että ulkomailta löydetyt arkeologiset esineet näyttävät myös vahvistavan viikinkisoturin taipumuksen hiusten siistimiseen: soturihaudoista on löydetty kampoja, pinsettejä, kynsien puhdistuslaitteita ja pesukuppeja. Viikinkisoturin kunniaa loukkaavana pidettiin myös sitä, että toinen mies tahallaan likaisi hänet tai repi hänen vaatteensa. rangaistus näistä "rikoksista" oli laittomuus.
Muut silminnäkijäkertomukset osoittavat, että viikinkimiehet olivat paitsi turhamaisia myös muodin johtajia. Espanjalainen arabikirjailija Al-Tartushi, joka vieraili Tanskan Hedebyssä kymmenennellä vuosisadalla, totesi, että sekä miehet että naiset käyttivät silmämeikkiä, ja eräässä nimettömässä vanhaa englantia käsittelevässä kirjeessä eräs mies varoittaa veljeään antautumasta "tanskalaiseen muotiin, jossa on ajeltu kaula ja sokeutetut silmät" (sokeutetut silmät tarkoittavat tässä tapauksessa luultavasti hapsuja). Englantilaisessa piirroksessa Englannin tanskalaisesta kuninkaasta Cnutista näkyy, että hän on pukeutunut tyylikkäästi siisteihin kenkiin ja sukkiin, polvipituiseen tunikaan ja viittaan, jotka molemmat on koristeltu koristeellisilla somisteilla. Neljännellätoista vuosisadalla laadittu käsikirjoitus Flateyjarbók norjan kuningas Harald Finehair on pukeutunut samaan tyyliin kuin Cnut, huolellisesti kammattuihin hiuksiin ja vyöllä varustettuun tunikaan.
Vaikka nämä kuvat ovatkin ehkä ristiriidassa yleisen käsityksen kanssa karkeista, hoitamattomista ja epäsiisteistä viikinkisotureista, on syytä ottaa huomioon, että ne kaikki liitetään skandinaavisen yhteiskunnan varakkaampiin jäseniin. Palvelusväen ja köyhien käyttämistä vaatteista ei tiedetä juuri mitään, mutta voidaan olettaa, että ne olivat hyvin yksinkertaisia, yksinkertaisista materiaaleista valmistettuja ja muodista vähän poikkeavia.
Korut
Viikinkien koruseppäjakorut olivat ylellisiä, koristeellisia ja monimutkaisesti muotoiltuja, ja niiden tarkoituksena oli tuoda esiin kantajan varallisuus ja yhteiskunnallinen asema. Viikinkien käsityöläiset valmistivat koruja mittatilaustyönä tuon ajan halutuimmista materiaaleista - hopeasta ja kullasta. Yleisin koru oli rintakoru, jota kaikki naiset käyttivät.
Useimmat viikinkikorut olivat sekä toiminnallisia että koristeellisia: rintaneuloilla kiinnitettiin naisen mekko olkapäähän ja pidettiin huivit ja viitat paikoillaan. Kaikki viikinkiajan naiset, niin rikkaat kuin köyhätkin, omistivat vähintään kaksi rintakorua. Usein ovaalinmuotoisia ja eläinkuvioisia rintaneuloja valettiin kullasta tai hopeasta varakkaille suojelijoille tai massatuotantona valmistettuja epäjaloa metallia sisältäviä jäljitelmiä vähävaraisille. Eräs hautapaikalta löydetty hopeinen rintakoru painoi noin 1 kilon, ja sitä on varmasti pidetty raskaassa turkisviitassa juhlallisissa tilaisuuksissa.
Muita yleisiä koruja olivat sormi- ja kaulakorut, kaulakorut, nastat ja riipukset, joissa oli joskus pakanallisia symboleja, kuten Thorin vasara Mjöllnir ja myöhemmin krusifiksit. Kaulakoruja koristeltiin värillisillä helmillä, kuten ulkomailta tuoduilla korneliineilla ja kristalleilla, tai paikallisesti hankituilla meripihkalla ja lasilla. Kaula- ja käsivarren sormukset valmistettiin usein yhteen kierretyistä kulta- tai hopeatangoista, ja sormiin tehtiin pienempiä versioita. Monet Skandinaviasta löydetyistä sormuksista oli valmistettu ohuista arabialaisista dirhamiksi kutsutuista kolikoista sulatetusta hopeasta. Hopea oli viikinkiaikana erittäin haluttua ja kaupankäynnissä yleisimmin käytetty valuutta. Orjat vaihdettiin sovittuun painoon hopeadirhamia vastaan.
Monien hopeasormusten kantaminen oli osoitus viikinkien varallisuudesta tai, jos kyseessä oli nainen, hänen miehensä asemasta. Arabidiplomaatti Ibn Fadlan kuvailee, että venäläiset käyttivät koruja juuri tähän tarkoitukseen:
"Naiset pitävät kaulassaan kulta- ja hopeasormuksia, yhden jokaista 10 000 dirhamia kohden, jonka arvoinen heidän miehensä on; joillakin naisilla on useita. Heidän arvokkaimmat koristeensa ovat vihreitä lasihelmiä, jotka ovat samaa valmistetta kuin heidän laivoistaan löytyvät keraamiset esineet. He vaihtavat helmiä keskenään ja maksavat niistä kohtuuttoman korkean hinnan, sillä he ostavat niitä yhden dirhamin kappaleelta. He pujottavat niitä kaulakoruiksi naisilleen."
- Ibn Fadlan, Risala,
kääntänyt H.M. Smyser
Hopeakorujen käyttäminen oli myös kätevä tapa kantaa omaisuuttaan mukanaan. Pala voitiin katkaista tarpeen mukaan tai koko koru yksinkertaisesti vaihtaa. Islantilainen kirjailija Snorri Sturluson kertoo 1300-luvulla, että eräs skalda sai lähes 11,33 kilon painoisen hopearintaneulan erityisen liikuttavasta kansallismielisestä runosta. Runoilija leikkasi rintaneulan palasiksi ja osti itselleen maatilan. Hopeakorujen käyttämisellä oli siis kaksi tarkoitusta, erityisesti kauppiaina toimineilla viikingeillä: ne antoivat heille välittömän pääsyn omaan varallisuuteensa ja samalla ne antoivat käyttäjälleen tarvittavaa arvovaltaa.
Naiset
Viikinkiajan Skandinavia oli miesten hallitsema maailma, mutta naiset eivät suinkaan olleet alamaisia. Sen sijaan viikinkiajan naiset olivat arvostettuja ja itsenäisiä yhteiskunnan jäseniä, joiden odotettiin osallistuvan tasavertaisesti perheen päätöksentekoon, hoitavan kaikkia talouteen liittyviä asioita ja toimivan johtavana auktoriteettihahmona aviomiehensä ollessa poissa. Naiset eivät saaneet kantaa asetta, mutta viikinkiajan naisiin kohdistuvaan väkivaltaan suhtauduttiin hyvin vakavasti. Jos mies kohteli vaimoaan väkivaltaisesti, joukko viikinkejä, jotka liittoutuivat cowboyjen tapaan, jahtasi häntä kostamaan.
Huolimatta siitä, että viikinkiaikaisilla naisilla oli suhteellisen samanlainen yhteiskunnallinen asema kuin miehillä, heillä oli selkeästi määritellyt perinteiset roolit. Miehet vastasivat maanviljelystä, metsästyksestä, kalastuksesta, kaupankäynnistä ja taisteluista, kun taas naisen tehtävät keskittyivät kotiin. He jauhoivat viljaa leipää varten, kehräsivät ja kutoivat villaa, hoitivat lapsia, hoitivat orjia ja valmistivat aterioita. Perheen kunnia oli kuitenkin naisille yhtä tärkeää kuin miehillekin. Viikinkivaimoilla oli maine ylpeinä ja vahvoina - he kannustivat kostamaan perheelle tehdyt vääryydet ja pystyttivät taistelussa kaatuneille miehilleen muistokiviä. Ei ole todisteita siitä, että naiset olisivat taistelleet miehensä rinnalla sota-aikoina, mutta he seurasivat heitä ulkomaille, myös ulkomaisille sotaretkille.
Avioliitot olivat yleensä perheiden välisiä sovittuja liittoja. Tulevan vaimon perhe antoi myötäjäiset ja tuleva aviomies vastaavan summan - molemmat maksut menivät vaimolle häiden jälkeen. Naimisissa olevilla naisilla oli samanlaiset oikeudet kuin miehillä, myös laillinen oikeus erota miehestään. Laki suojasi naisia myös seksuaaliselta häirinnältä, kuten ei-toivotulta suutelulta ja yhdynnältä. Aviorikoksesta sen sijaan rangaistiin ankarasti - syylliset aviomiehet voitiin tuomita kuolemanrangaistukseen ja syylliset vaimot myydä orjuuteen. Aviomiehet saivat kuitenkin laillisesti harrastaa seksiä niin monen jalkavaimon ja naispuolisen orjan kanssa kuin halusivat. Joskus voimakkaat viikinkisoturit saivat parikseen jalkavaimoja perheistä, jotka halusivat edetä sosiaalisesti, vaikka jalkavaimoilla ei ollut mitään laillisia oikeuksia eikä niistä ollut tässä mielessä juurikaan uhkaa viikinkivaimolle. Konkubiiniliitosta syntyneillä lapsilla ei myöskään ollut oikeudellista asemaa eikä oikeutta isänsä omaisuuteen.
Viikinkiajan lapsista tiedetään vain vähän, ja lasten jäännöksiä sisältäviä hautoja on löydetty vain muutamia. Joissakin niistä on ollut leluja, kuten laivojen ja eläinten pienoismalleja. Tiedetään, että ei-toivotut tai "epänormaalit" vauvat tapettiin altistamalla ne luonnonvoimille. Niiden, jotka selvisivät lapsuudestaan, odotettiin kasvavan nopeasti aikuisiksi ja osallistuvan moniin kotitöihin.
Pitkän talon elämä ja laki
Viikinkien koti oli pitkä talo, joka oli aidatulla kotitilalla sijaitseva rakennus, jonka vieressä oli useita ulkorakennuksia, jotka toimivat kudontatiloina, varastoina, työpajoina ja seppinä. Tavallisesti kotieläimet asuivat pitkässä talossa, joka sijaitsi talon päädyssä olevassa harjakattoisessa huoneessa. Pitkät talot rakennettiin alueen helpoimmin saatavilla olevista materiaaleista. Norjan ja Ruotsin metsäisissä maissa pitkät talot rakennettiin puusta, ja katolle laitettiin turvetta lisäeristykseksi. Tanskassa puutavaraa oli niukemmin saatavilla, joten pitkät talot rakennettiin puusta, johon yhdistettiin pajua ja jonka päälle asennettiin katto. Islannissa, jossa puita oli niukasti, pitkät talot rakennettiin lähes yksinomaan turpeesta ja kivestä.
Viikinkiaateliston pitkät talot olivat suuria, ylellisiä ja ylellisesti koristeltuja puukaiverruksin ja rautakalustein. Gamla Uppsalan suuren salin uskotaan olleen noin 200 neliömetrin (2153 neliöjalkaa) kokoinen luolamainen rakennus, joka oli hienosti koristeltu ja varustettu valtavilla puisilla ovilla, joissa oli rautalukko (viikinkiajan Skandinaviassa lukituista taloista varastaminen oli kuolemalla rangaistava rikos). Uskotaan, että Gamla Uppsalan suuren salin sisäseinät kalkittiin säännöllisesti, mikä olisi antanut sille ylellisen ilmeen verrattuna useimpiin tummiin ja likaisiin pitkäkotitaloihin.
Kuitenkin myös tavallisissa pitkätaloissa oli sama pohjaratkaisu ja samat perustoiminnot kuin Gamla Uppsalan suuressa salissa. Lattiat olivat leimattua maata, ja seiniä reunustivat korotetut maa- ja puualustat. Asukkaat saattoivat levätä alustoilla olki-, turkis- ja tyynykerroksilla pois vetoisasta lattiasta. Muihin kalusteisiin kuuluivat jakkarat ja arkut, hyllyt kodinkoneiden säilytystä varten ja pöydät juhlia varten. Ihmiset nukkuivat yleensä korotetuilla alustoilla, mutta varakkaiden viikinkien haudoista on löydetty sänkyjä ja höyhenillä täytetyn patjan jäänteitä.
Vapaa-aika
Viikinkien vapaa-ajanviettoon kuuluivat lautapelit ja tarinoiden kertominen, mutta usein pitkät illat vietettiin tuottavammilla tavoilla, kuten veistämällä, korjaamalla työkaluja tai aseita sekä kutomalla ja ompelemalla. Perheen ruokkimisen jälkeen vaatteiden valmistaminen oli viikinkiajan naisten tärkein ammatti. Jopa varakkaat perheet, joilla oli varaa Konstantinopolista ostettuun silkkiin ja Friisin villakankaaseen, viettivät monta tuntia päivässä kehräten, kutoen ja ommellen. Kangaspuita ja kankaiden valmistuksessa käytettyjä työkaluja löytyi usein naisten haudoista. Nämä tyypillisesti metallisakset, luuneulat ja kutomalaudat.
Ilta viikinkien pitkässä talossa olisi ollut pimeä, viihtyisä ja savuinen. Tärkein valon- ja lämmönlähde oli keskuslämmitin, joka oli perheiden pitkäkotielämän ytimessä. Tulta pidettiin jatkuvasti tulessa ruoanlaittoa ja lämmitystä varten, mutta savupiippua ei ollut, ja uskotaan, että monet viikinkiläiset kärsivät talvella lievästä hiilimonoksidimyrkytyksestä. Pahiten siitä kärsivät naiset, sillä he viettivät paljon aikaa viikinkien aikana
tuntikausia nuotion ääressä valmistellen aterioita perheelle.
Ateriat ja ruoka
Päivän kahden tärkeimmän aterian ympärillä oli paljon toimintaa, ja naiset haudattiin keittiövälineiden kanssa samalla tavalla kuin miehet haudattiin aseidensa kanssa. Viikinkiajan naisten haudoista on löydetty jopa ruokaa; Osebergin laivahauta sisälsi vehnää, omenoita, hasselpähkinöitä, kuminaa, sinappia ja piparjuurta. Leipä oli viikinkien ruokavalion peruselintarvike, ja sen valmistaminen oli aikaa vievää. Koska leipään käytetty ohrajauho jauhettiin kivellä, leivottuun leipään joutui pieniä hiekanpalasia, jotka auttoivat kuluttamaan viikinkien hampaita. Leipä leivottiin rautapannuissa nuotion äärellä, ja se oli syötävä kuumana, muuten siitä tuli liian kovaa pureskeltavaksi. Naudan-, vasikan-, sian-, vuohen-, hevosen-, lampaan- ja karitsanliha kuuluivat viikinkien ruokavalioon kaalin, valkosipulin, herneiden ja sipulin ohella. Kalaa syötiin suuria määriä, ja sitä säilöttiin lihan ohella talvikuukausiksi suolaamalla, tuulessa kuivaamalla ja herassa marinoimalla.
Varakkaiden viikinkien haudoista löydettyjä pieniä puisia pesualtaita käytettiin ennen ja jälkeen aterian. Viikinkiajan Skandinaviassa ei tunnettu haarukoita; ihmiset söivät veitsillä ja sormilla. Keitot ja muhennokset juotiin suoraan kulhosta.
Olutta, hedelmäviinejä ja hunajasta valmistettua mettä tarjoiltiin monissa juhlissa pitkinä talvi-iltoina. Olutta kaadettiin sarviin, mikä edisti juomista, sillä sisältö piti tyhjentää yhdellä pitkällä vedolla, jotta se ei läikkyisi, ja puoliksi täyttä sarvea pidettiin epäkohteliasta laskea alas. Saagoissa kerrotaan monia tarinoita riehakkaista juhlista, mutta kuten runoilijan mukaan Hávamáleli "Korkeimman sanat" muistuttaa, että juopottelua ei pidetty viikinkien hyveenä:
"Vähemmän hyvä kuin usko olisi
On mettä ihmisten pojille:
Mies tietää sitä vähemmän, mitä enemmän hän juo,
Hänestä tulee hämmentynyt hölmö."
- Runollinen Edda, kääntänyt W.H. Auden & P.B. Taylor
Viikinkien juhlat
Viikinkien juhlat olivat pitkiä itsetyydytyksiä, joissa usein yhdistettiin liiketoimintaa ja diplomatiaa. Kuninkaan tai jarlin kuninkaalliseen saliin pystytettiin penkit, jotka levitettiin tyynyillä ja peitteillä. Seinille ripustettiin kuvakudoksia ja kankaita, ja penkkien eteen asetettiin pitkiä pöytiä, jotka oli katettu hienoilla astioilla. Keskeinen tulisija valaisi huoneen, ja seinillä oli öljylamppuja ja soihtuja. Alkoholia juotiin suuria määriä, ja kala- ja liharuokien rinnalla tarjoiltiin tuoretta leipää, juustoa, vihanneksia, pähkinöitä ja marjoja. Viihteestä vastasivat skaldit ja muusikot, joilla oli lyyrat, huilut ja pillit, sekä satunnaiset jonglöörit ja akrobaatit. Viikinkien juhlat saattoivat kestää useita päiviä, jos vieraana oli arvovaltainen vieras. Kirjailija Adam Bremenin kirjailija oli läsnä juuri tällaisessa tilaisuudessa, kun Hampurin ja Bremenin arkkipiispa vieraili Tanskan kuninkaan Svein Estridssonin luona. Mielenkiintoista oli, että juhlien ohella esityslistalla oli kysymys paikallisen väestön käännyttämisestä kristinuskoon:
"...barbaarien uskonnollisen tavan mukaisesti he juhlivat toisiaan ylenpalttisesti kahdeksana peräkkäisenä päivänä liittosopimuksen vahvistamiseksi. Siellä tehtiin päätöksiä monista kirkollisista kysymyksistä; tehtiin päätöksiä kristittyjen rauhasta ja pakanoiden käännyttämisestä."
- Bremenin Aatami,  Hampurin piispojen historia, kääntänyt Francis J. Tschan
Asia
Viikinkien yhteiskunnan tärkeimmät päätökset tehtiin "Thingin" kokouksissa. Thingit olivat vapaiden miesten julkisia kokoontumisia, jotka kokoontuivat keskustelemaan ja äänestämään paikallisista poliittisista kysymyksistä sekä oikeudellisista riidoista ja oikeusasioista. Thingiä pidettiin maan korkeimpana oikeusistuimena, ja sen avasi "lainlukijamies", joka tunsi lait ulkoa. Tällä pyrittiin varmistamaan, ettei edes Thingiä valvova kuningas tai jarl voinut yrittää muuttaa lakeja omaksi edukseen. Thingissä tehtiin suuria päätöksiä - kuten uuden kuninkaan valinta tai kristinuskon mahdollinen käyttöönotto - ja ne saattoivat kestää useita päiviä. Islannissa koko kansa kokoontui Althingiin, joka pidettiin joka kesä kahden viikon ajan Thingvellirissä. Althing oli suuri sosiaalinen tapahtuma, johon kuului markkinoita, juhlia ja ystävien tapaamisia. Althingia pidettiin myös muissa viikinkien siirtokunnissa, kuten Orkneysaarilla ja Shetlandilla, ja Mansaaren viikinkien jälkeläiset kokoontuvat edelleen Tynwald-nimisellä kukkulalla.
Thingin puheenjohtajana toimiva kuningas tai jarl sovitteli kahden osapuolen välisiä riitoja. Molempia osapuolia kuultiin, ja läsnäolijat äänestivät tuomiosta. Joskus tuomittiin ankara tuomio, kuten kuolema, lainsuojattomaksi julistaminen tai orjaksi myyminen, mutta usein riita ratkaistiin rahallisen korvauksen avulla. Lainsuojaton tuomio oli lähes yhtä ankara kuin kuolemanrangaistus - se tarkoitti, että syyllinen karkotettiin yhteiskunnasta, hänen omaisuutensa takavarikoitiin ja kuka tahansa hänet nähnyt henkilö saattoi laillisesti tappaa hänet.
Kaksintaistelut
Tapauksissa, joissa taloudellista korvausta ei pidetty riittävänä, voitiin määrätä kaksintaistelu. Kaksintaisteluihin liittyi usein kunnianloukkaus, joka oli viikinkisoturille ja hänen perheelleen ensiarvoisen tärkeää. Kunnianloukkaus saattoi olla aineellinen, kuten murto, ruumiinvamma, omaisuuden tuhoaminen tai epärehellisyys liiketoiminnassa. Vakavampia olivat sanalliset loukkaukset, kuten soturin kutsuminen naiseksi tai syytökset sodomisesta. Näissä tapauksissa soturilla oli oikeus murhata herjaajansa ilman seuraamuksia. Väkivaltaista kostoa ei pidetty ainoastaan kohtuullisena tapana korjata tällaiset vääryydet, vaan siihen myös kannustettiin.
Laki salli jopa sen, että loukkaantunut soturi saattoi kostaa syyllisen sijasta samassa asemassa olevalle perheenjäsenelle. Tämä puolestaan johti sukujen välisiin verikostoihin, jotka kestivät sukupolvien ajan, kun kostomurhat seurasivat vastakostomurhia, kunnes toinen suku hävisi tai asia unohdettiin lopullisesti.
Verivihan aikana käytyä improvisoitua kaksintaistelua kutsuttiin "einvigiksi". Kyseessä oli mitä tahansa ja kuolemaan asti käytävä taistelu ilman sääntöjä tai muodollisuuksia. Lain määräämä virallisempi kaksintaistelu oli "holmgang", jossa molemmat osapuolet lähetettiin saarelle, josta ei ollut pakotietä. Toisin kuin einvigissä, holmgangissa oli tarkat säännöt, jotka muun muassa määräsivät, että kaksintaistelu voitiin päättää kunniallisesti sen jälkeen, kun ensimmäinen veri oli vuodatettu. Joskus annettiin vielä tarkempia ohjeita, kuten tarkka alue, jossa kaksintaistelu oli käytävä.
Osoitteessa The Saga of Cormac the Skald -teoksessaon kirjattu, että Cormacin ja Bersin välinen holmgang käytiin eläimen nahasta, joka oli kiinnitetty maahan sen neljästä kulmasta. Saagassa neuvotaan, että miehen, joka valmistelee eläinnahkaa holmgangia varten, olisi lyötävä tapit sisään "siten, että hän näki taivaan jalkojensa välistä, pitäen korvalehdet korvissaan ja puhuessaan sanoja, joita käytetään riitissä nimeltä "Tjosnurin uhri"." Tämä on myös saaga, jonka mukaan mies, joka valmistelee eläinnahkaa holmgangia varten, olisi vasaroitava tapit "siten, että hän näki taivaan jalkojensa välistä". Saagan mukaan jokaiselle holmgangin taistelijalle annettiin kolme kilpeä, ja jos kolme kilpeä tuhoutui, hänen oli puolustettava itseään vain aseilla. Jos sitten jompikumpi mies astui eläimen nahan ulkopuolelle tai veri valui sen päälle, hän oli häviäjä ja joutui maksamaan "kolme hopeamarkkaa päästäkseen vapaaksi". Näin tapahtui Cormacin ja Bersin välillä:
"Niinpä nahka otettiin ja levitettiin heidän jalkojensa alle. Thorgils piti veljensä kilpeä ja Thord Arndisarson Bersin kilpeä. Bersi iski ensimmäisen iskun ja halkaisi Cormacin kilven; Cormac iski Bersiä vastaan samalla tavalla. Kumpikin heistä katkaisi ja pilasi kolme toisen kilpeä. Sitten oli Cormacin vuoro. Hän iski Bersiä, joka torjui Whittingillä [Bersin miekalla]. Skofnung [Cormacin miekka] katkaisi Whittingin kärjen harjan edessä. Miekan kärki lensi Cormacin käteen, ja hän haavoittui peukaloon. Nivel oli halki, ja verta valui nahalle. Tämän jälkeen ihmiset menivät heidän väliin ja pysäyttivät taistelun. Silloin Cormac sanoi: "Bersi on saavuttanut häijyn voiton; se on vain minun huonoa tuuriani, ja silti meidän on erottava Hän heitti miekkansa alas, ja se osui Bersin maaliin. Skofnungista katkesi sirpale, ja Thorveigin lahjasta lensi tulta. Bersi pyysi rahaa vapautukseen, Cormac sanoi, että se maksetaan; ja niin he erosivat."
- Saga of Cormac the Skald (Cormac skaldin saaga), kääntäneet W.G. Collingwood ja J. Stefansson
Maatiloista linnoituksiin
Viikinkimiehet elivät väkivaltaisessa maailmassa, jossa hyökkäys saattoi tulla milloin tahansa. Heidän oli oltava valmiina puolustamaan kunniaansa pienimmästäkin provokaatiosta tai suojelemaan itseään verikostolta ja kostolta. Ryöstäjinä ja valloittajina he levittivät väkivaltaa ulkomaille. Kotona viikingit olivat kuitenkin myös pääasiallisia elättäjiä, ja heidän oli elätettävä perheensä maanviljelyn, kalastuksen ja metsästyksen avulla. Maanviljely oli tasaisella, hedelmällisellä maalla asuvien viikinkien pääasiallinen elinkeino. Keväällä viikinkien, jotka suunnittelivat kesän ryöstöretkiä tai kaupankäyntiä, oli ensin kynnettävä peltonsa ja kylvettävä sato, joka oli valmis korjattavaksi heidän palatessaan syksyllä. Yksinkertaiset, eläinten perässä vedettävistä teristä tehdyt aurat leikkasivat maan läpi, ja sadon niittämiseen käytettiin rautaista sirppiä.
Rautatyökaluja, kuten sirppejä ja auroja, valmisti paikallinen seppä, joka valmisti myös kaikkea muuta nauloista miekkoihin. Yksittäisten maatilojen yhteisöissä raudan työstäminen oli tehtävä kotona, mutta suuremmissa asutuskeskuksissa yksi seppä palveli useita talouksia. Yksittäisillä maatiloilla ja syrjäisemmillä alueilla vieraili myös kiertäviä seppiä, jotka olivat aseiden takomisen asiantuntijoita.
Tanskassa suuret asutukset koostuivat tyypillisesti maalaiskylistä, mutta ne siirtyivät usein noin sadan vuoden välein, ja pysyviä paikkoja oli vasta viikinkiajan loppupuolella. Jyllannissa sijaitseva Vorbasse on ainoa viikinkikylä, jonka nykyiset arkeologit ovat kaivaneet kokonaan esiin, ja se on tarjonnut ainutlaatuisen käsityksen viikinkiajan maanviljelysasutuksesta. Se perustettiin jo vuonna 100 eaavorbassea siirrettiin useaan otteeseen samalla alueella, kunnes siitä tuli puoliksi pysyvä kahdeksannella vuosisadalla eaa. Kylä ei siirtynyt kauas - korkeintaan vain noin 75 kilometriä - luultavasti hyödyntääkseen hedelmällisempää maata ja jättäessään jälkeensä edellisen paikan suuret ihmisjätekertymät.
Vorbassen kylä oli jaettu seitsemään tilaan, joiden keskellä kulki 10 metriä leveä katu. Tilat olivat samankokoisia neliönmuotoisia tontteja, joilla kullakin oli yksi pitkä talo, useita pienempiä rakennuksia, portti pääkadulle ja joskus kaivo. Useimmissa rakennuksissa oli upotetut lattiat, jotka pitivät ne kesällä viileinä ja talvisin lämpimänä. Kullakin tilalla oli 20-100 lehmää, ja Vorbassessa tuotetut maitotuotteet, vilja ja rautaiset työkalut kulkivat kauppaverkostoja pitkin muualle Skandinaviaan.
Kaupungit
Skandinavian kaupankäynti vilkastui voimakkaasti kahdeksannella vuosisadalla, ja sillä oli suuri merkitys viikinkien laajentumisessa ulkomaille. Vaikka pitkän matkan kauppiaat rikastuivat ylellisyystavaroilla, kuten idästä tuodulla silkillä, suurin osa varhaisesta kaupasta oli lyhyen matkan kauppaa ja tapahtui Skandinavian sisällä. Suurta osaa paikallisesta kaupasta harjoittivat osa-aikaiset maanviljelijät, jotka muuttuivat kauppiaiksi kesäksi. Kauppakeskukset houkuttelivat kuitenkin kauppiaita myös Espanjasta, Afrikasta ja Irakista asti. Yksi ensimmäisistä kauppapaikoista oli Kaupang, joka sijaitsi Norjan Vestfoldissa Olso Fjordin suulla. Kaupang tarkoittaa "markkinapaikkaa", ja sen asukkaat kävivät vilkasta kauppaa eläinten turkiksilla, hiomakivillä, raudalla, saippuakivellä, koruilla, mursun nahalla, köydellä ja norsunluulla. Kaupangin haudoista löydetyt tavarat osoittavat, kuinka kosmopoliittinen kaupunki oli: pronssitavaroita oli tuotu Britanniasta ja lasia Reininmaalta.
Kaupang oli Norjan tärkein kauppakeskus yhdeksännellä ja kymmenennellä vuosisadalla ennen kuin se suljettiin yhdellätoista vuosisadalla. Ei kuitenkaan kestänyt kauan, ennen kuin muut samankaltaiset skandinaaviset kauppapaikat muuttuivat pienistä markkinoista vilkkaiksi liikekeskuksiksi. Näistä kukoistavista kauppakeskuksista tuli ensimmäisiä viikinkikaupunkeja.
Kolme tärkeintä skandinaavista kauppakaupunkia olivat Ribe ja Hedeby Tanskassa sekä Birka Ruotsissa, jotka kaikki perustettiin 800-luvulla. Kaupungit edustivat jotakin uutta, modernia ja täysin erilaista kuin yksikään Skandinaviassa aiemmin sijainnut asutus. Ne toivat mukanaan urbaanin elämäntavan aidosti kosmopoliittisessa ympäristössä, jossa paikalliset käsityöläiset ja kauppiaat sekoittuivat monien erilaisten ihmisten kanssa, jotka puhuivat eri kieliä ja joilla oli erilaisia kulttuureja ja uskomuksia.
Uusista viikinkikaupungeista tuli rikkaita, ja ne pursuivat hopeaa, kultaa ja ylellisyystavaroita. Niistä tuli väistämättä myös merirosvojen ja ryöstäjien kohteita, ja Ribe, Hedeby ja Birka joutuivat kaikki paikallisen kuninkaan suojelukseen. Hän tarjosi sotilasvaruskuntia ja tarvittaessa lisälinnoituksia ja peri tietenkin raskaita kuninkaallisia maksuja kaikista voitoista.
Hedeby
Viikinkiajan Tanskassa oli kaksi tärkeintä kauppakaupunkia: Ribe lännessä ja Hedeby idässä. Ribe oli Tanskan portti Luoteis-Eurooppaan, ja sillä oli vankat kauppayhteydet Britanniaan, Friisinmaahan ja frankkien valtakuntaan. Ribe saavutti kuitenkin huippunsa 800-luvun puolivälissä, ja sen asema kauppakeskuksena heikkeni pian sen jälkeen. Tämä saattaa selittyä Hedebyn valta-asemalla, josta tuli suurin viikinkiajan Skandinavian kaupunki sen jälkeen, kun kuningas Godfred asetti sinne kauppiaiden ja käsityöläisten siirtokunnan vuonna 808. Hedeby sijaitsi Jyllannin niemimaan juurella, ja siksi se hallitsi merikauppareittejä Länsi-Euroopasta Baltian maihin. Se sijaitsi myös niin lähellä Pohjois-Saksan rajaa, että kauppiaat saattoivat matkustaa sinne maitse.
Hedebyn pääkeskus oli suunniteltu ruudukkomaisesti, ja sen keskellä kulki puro. Sitä suojasi kolmelta sivulta valli, joka ulottui etelään Danevirkeen, Tanskan Saksasta erottavaan linnoitusjärjestelmään. Hedebyn itäpuolella oli meri, ja se oli jaettu asuintontteihin, jotka rajoittuivat kaupungin läpi kulkevaan lankkupeitteiseen katuun.
Hedebyn käsityöläiset valmistivat nahkajalkineita, lasihelmiä, keramiikkaa, luukampoja ja -huiluja sekä hopea- ja kultakoruja. Hedebedyssä oli myös laivankorjauskeskus, ja siellä lyötiin ensimmäiset skandinaaviset kolikot. Kaupungin markkinoilta saattoi ostaa frankkien miekkoja, basalttijyrsinkiviä Reininmaalta, norjalaisia saippuakiviruukkuja ja ylellisiä tekstiilejä idästä. Hedebyyn rakennettiin myös Tanskan ensimmäinen kirkko, jonka kuningas Horik rakennutti Hampurin ja Bremenin välisen lähetyssaarnaajan Ansgarin käskystä.
Vaikka Hedeby oli kuningas Godfredin ja sitten hänen poikansa Horikin kuninkaallisen hallinnan alainen, ei ole todisteita kuninkaallisesta asuinpaikasta. Paikallisesta laivahautauksesta, joka tunnetaan nimellä "venekammiohauta", löytyi kuitenkin miekkojen ja ratsastusvarusteiden kaltaisia esineitä, jotka kuuluivat selvästi aateliselle.
Kaupungin vallien vahvistaminen kymmenennellä vuosisadalla viittaa siihen, että kaupungissa odotettiin väkivaltaisia konflikteja. Kaupunkia piiritettiin ja sinne hyökättiin useita kertoja, erityisesti Norjan kuningas Harald Hardrada, joka ryösti kaupungin vuonna 1050. Hedeby joutui pian tämän jälkeen rappiolle, ja kaupunki menetti vähitellen asukkaitaan 1100-luvun jälkipuoliskolla. Läheinen Schleswig otti nopeasti haltuunsa Tanskan tärkeimmän kauppasataman aseman.
Hedeby ei tehnyt vaikutusta kaikkiin ulkomaisiin vierailijoihinsa. Tässä espanjalainen arabikauppias Al-Tartushi kuvailee kokemuksiaan kaupungista:
"Slesvig [Hedeby] on hyvin suuri kaupunki maailman valtameren ääripäässä. Asukkaat palvovat siriusta, lukuun ottamatta vähemmistöä kristittyjä, joilla on siellä oma kirkko. Se, joka teurastaa uhrieläimen, pystyttää pihansa ovelle tolpat ja seivästää eläimen niihin, olipa se sitten karja, pässi, vuohi tai sika, jotta naapurit tietäisivät, että hän uhraa jumalansa kunniaksi. Kaupunki on köyhä tavaroissa ja rikkauksissa. Ihmiset syövät pääasiassa kalaa, jota on runsaasti. Vauvat heitetään mereen säästösyistä. Oikeus avioeroon kuuluu naisille. Toinen erityispiirre on keinotekoinen silmämeikki; kun he käyttävät sitä, heidän kauneutensa ei katoa koskaan, vaan se jopa korostuu sekä miehillä että naisilla. Edelleen: en ole koskaan kuullut rumempaa laulua kuin näiden ihmisten, se on heidän kurkusta lähtevää jyrinää, samanlaista kuin koiran, mutta vielä eläimellisempää."
- Al-Tartushi, Ibrahim ibn Jakubin matkakirja, kääntänyt H. Birkeland
Linnoitukset ja vahvistetut rajat
Birkan ja Hedebyn kaltaisten kaupunkien vahvistaminen kymmenennellä vuosisadalla oli osa laajempaa politiikkaa, jonka tavoitteena oli viikinkien Skandinavian paikallisten asutuskeskusten linnoittaminen. Samaan aikaan Länsi-Euroopan rannikkokaupungit vahvistivat omaa puolustustaan viikinkien uhkaa vastaan, ja ryöstöretket vaikeutuivat. Viikinkien omista vilkkaista kauppakeskuksista tuli haavoittuvampia hyökkäyksille. Skandinaviaa ympäröivillä vesillä purjehtimisesta tuli vaarallista sekä ulkomaalaisille että viikingeille. Hampurin-Bremenin lähetyssaarnaaja Ansgar kohtasi merirosvoja matkalla ruotsalaiseen Birkan kaupunkiin. Tässä Ansgarin kumppani Rimbet kuvaa matkaa:
"Riittääköön, että kerron, että he joutuivat kesken matkan merirosvojen käsiin. Kauppiaat, joiden kanssa he matkustivat, puolustautuivat tarmokkaasti ja jonkin aikaa menestyksekkäästi, mutta lopulta merirosvot valloittivat heidät ja voittivat heidät, ja he veivät heiltä heidän laivansa ja kaiken, mitä heillä oli hallussaan, samalla kun he itse hädin tuskin pääsivät maihin. Suurella vaivalla he suoriutuivat pitkästä matkastaan jalan, kulkien myös välimeret, missä se oli mahdollista, laivalla, ja saapuivat lopulta ruotsalaiseen satamaan nimeltä Birka."
- Rimet, Ansgarin elämä, kääntänyt Charles H. Robinson
Birkan ja Hedebyn suojelemiseksi edelleen ryöstäjiltä, hyökkääjiltä ja merirosvoilta, satamiin johtava meriväylä oli ansoitettu kivipaaluilla, puupaaluilla ja romutetuilla laivoilla, jotta vain paikallistuntemusta omaavat kapteenit pystyivät kulkemaan satamissa vahingoittumattomina. Birkassa vieraillut Adam Bremenistä kertoo hankalasta matkasta turvalliseen laituriin:
"Birka on geatilaisten pääkaupunki, joka sijaitsee keskellä Ruotsia, ei kaukana Uppsala-nimisestä temppelistä ... täällä muodostuu Itämeren tai barbaarimeren suuaukko, pohjoiseen päin oleva satama, joka toivottaa tervetulleeksi kaikki villit kansat ympäri tätä merta, mutta joka on vaarallinen niille, jotka ovat varomattomia tai tietämättömiä tällaisista paikoista ... he ovat tukkineet tämän levottoman meren suuaukon piilotetuilla kivimassoilla yli 100 stadia [noin 300 m/984 jalkaa] pituudelta tehden sen kulkemisesta vaarallista heille itselleen ja merirosvoille."
- Aatami Bremenin, Hampurin piispojen historia, kääntänyt Francis J. Tschan
Skandinavian tärkeimpien satamakaupunkien linnoittaminen oli tärkeää väkivaltaisen ja arvaamattoman viikinkiajan aikana, mutta myös maaseutumaisemmilla paikoilla sijaitsevat asutukset olivat haavoittuvia. Tähystäjät varoittivat hyökkäyksestä sytyttämällä merimajakoita, ja ihmiset hakeutuivat paikalliseen linnoitukseen.
Tanskassa on kaivettu esiin neljä tällaista linnoitusta: Aggersborg, Nonnebakken, Trelleborg ja Fyrkat. Vaikka ne on rakennettu eri paikkoihin - kaksi Fynin ja Sjællandin saarilla ja kaksi Jyllannissa - ne kaikki noudattavat samaa rakennetta. Kaikki olivat pyöreitä, ja niitä ympäröi korkea valli, jonka takana oli oja.
Linnoitetut pitkät talot
Yksi parhaiten kaivauksista on Fyrkat, joka sijaitsee Hobron kaupungin lähellä Pohjois-Jyllannissa. Linnoitus rakennettiin kapealle harjanteelle soiseen laaksoon, ja sen rakentamiseen käytettiin useita kärrykuormia maata. Fyrkatia ympäröivän vallihaudan halkaisija oli 120 metriä (394 jalkaa), se oli leveimmästä kohdastaan 12 metriä (39 jalkaa) ja noin 11 metriä (36 jalkaa) korkea. Vallin rakentamiseen käytettiin yli 10 000 kuutiometriä (353 146 kuutiometriä) maata ja kiveä, ja se oli päällystetty puulla. Vallien ja ojan välissä olevaa tilaa, jota kutsuttiin "bermiksi", käytettiin hyökkääjien vangitsemiseen ja heidän ampumiseensa nuolilla valleista. Itse oja oli noin 7 metriä (23 jalkaa) leveä ja 2 metriä (6 jalkaa 7 tuumaa) syvä.
Neljästä sisäänkäynnistä kulki kaksi puulankuilla päällystettyä katua, jotka risteilivät linnoituksen keskellä. Rakennuksia oli 16, joista osa oli luultavasti asuntoja, koska niissä oli tulisija, ja osa saattoi olla työpajoja, seppiä, varastoja ja latoja. Fyrkatin vallien ulkopuolella oli hautausmaa. Aseita ei ole runsaasti, mikä viittaisi siihen, että linnoitusta käytettiin vain sotilaskasarmina, eikä löydy yhtään esinettä, joka olisi peräisin 1100-luvun jälkeiseltä ajalta. On kuitenkin todisteita tulipalosta, jonka vuoksi Fyrkat todennäköisesti hylättiin. Näyttää siltä, että Fyrkatia, kuten myös Aggersborgia, Nonnebakkenia ja Trelleborgia vastaan ei ehkä hyökätty, vaan ne edustavat keskitetyn vallan nousua Tanskassa. Linnoitukset rakennettiin todennäköisesti Harald Bluetoothin tai hänen poikansa Svein Forkbeardin komennossa, jotka halusivat esitellä sotilaallista voimaansa kilpailijoilleen sekä kotimaassa että ulkomailla. Riippumatta siitä, millainen konfliktin historia niillä oli, linnoitukset edustavat Skandinavian kehittymistä irrallisista maanviljely-yhteisöistä sotilaalliseksi kuningaskunnaksi, jota hallitsi yksi keskushallitsija, ja siten sen kehittymistä kansallisvaltioksi.
Matkailu
Matkustaminen ja liikenneyhteyksien luominen olivat olennaisen tärkeitä viikinkiajan Skandinavian laajentumiselle sekä kotimaassa että ulkomailla. Ihmiset matkustivat Skandinavian sisäisille markkinoille, kauppakeskuksiin, tapahtumiin ja festivaaleille, kun taas kauppa ja sota veivät ihmisiä ulkomaille. Eeppisiin matkoihin liittyvät monet draamat olivat oivia aiheita illanviettoon, varsinkin jos ne kertoi viikinkien skald (runoilija). Matkat valtamerten yli olivat näistä tarinoista jännittävimpiä, mutta matkat maitse olivat viikingeille yhtä tärkeitä. Viikinkiaikana rakennettiin monia teitä ja siltoja, jotta maamatkat olisivat helpompia.
Suurin osa viikinkiajan maamatkoista tehtiin hevosen selässä tai kävellen. Myös ajoneuvoliikenne oli yleistä, ja Osebergin laivahautauksessa ehjänä löydetty puinen vaunu - joka tosin oli todennäköisesti vain seremoniallinen esine - osoittaa, että tällaiselle esineelle annettiin arvoa kuolemanjälkeistä käyttöä varten. Talvella käytettiin suksia, luistimia, lumikenkiä ja kelkkoja, joilla kuljettiin jäätyneillä järvillä ja lumisella maalla. Norjan Hålogalandin kaltaisista paikoista kotoisin olevat turkistarhaajat ja metsästäjät saattoivat matkustaa tällä tavoin satoja kilometrejä ja käydä kauppaa tavaroillaan Kaupangin eteläisessä kauppakaupungissa. Viikinkien hiihto tunnetaan myös Upplannissa sijaitsevasta riimukivestä, ja se mainitaan skaldisissa runoissa. Eräässä erityisen mieleenpainuvassa runossa kerrotaan Norjan kuninkaan Olaf Haraldssonin lähettämän skaldin Sigvat Thordarsonin vaivalloisesta matkasta Ruotsin Västergötlannin Jarl Rognavladin luo. Piinaava matka kerrotaan uudelleen Snorri Sturlusonin teoksessa Heimskringla:
"Sata mailia Eidin läpi
vanhan metsän läpi,
Ja piru olutravintolassa, hyvässä ja pahassa
Sata mailia ravasimme oikealle
eteenpäin;
Ja jokainen kuninkaan mies meistä kantoi..
Jokaisessa jalkapohjassa vertavuotava haava."
- Snorri Sturluson, Heimskringla, kääntänyt Samuel Laing
Thordarson mainitsee myös matkustaneensa "hullun laivalla", jossa hän kastui luita myöten. Merellä matkustaminen oli tietenkin se skandinaavinen perinne, joka antoi viikingeille nimensä ja teki heistä Euroopan vitsauksen. Euroopan ja sen ulkopuolisten alueiden kauhistuneille rannikkoasukkaille ei ollut pahempaa näkyä kuin viikinkien pitkälaivojen raidalliset purjeet horisontissa.
Kahdeksannen vuosisadan lopun brittiläisten luostareiden munkkien mielestä viikinkiryöstäjät olivat suorastaan apostoleja helvetistä.

VIIKINKISEURA

ESIPUOLINEN SIVU: Ruotsista Gotlannin saarelta löydetty yhdeksänneltä vuosisadalta peräisin oleva kultariipus. Korut osoittivat viikinkiajan varallisuutta, ja niitä voitiin myös myydä tai vaihtaa.

YLÖS: Maalaus, joka kuvaa viikinkien hautajaisia. Kun viikingit kuolivat ulkomailla, heidät haudattiin usein laivoihinsa, jotka sytytettiin sitten tuleen.

ALLA: Viikinki keskustelee orjan hinnasta arabikauppiaan kanssa. Viikinkiaikana idän ostajilla oli kyltymätön halu saada lännestä naisorjia.

YLÖS: Viikinkien pitkämajan jäännökset Shetlandsaarilla, joka on saaristo 170 km (105 mailia) koilliseen Ison-Britannian mantereelta.

ALLA: Viikinkileirin arki Irlannin kansallisessa perinnepuistossa Wexfordissa.

ALLA: He edustivat suurinta osaa miehistä viikinkiajan Skandinaviassa.

Rígsþula

YLÖS: Tässä yksityiskohdassa Mansaaren Jurbyssä sijaitsevan Heimdallin ristilaatan yksityiskohdassa jumala Heimdall, tai Rígr, kuten hänet myös tunnetaan, on kuvattu puhaltamassa Gjallarhornia Ragnarökin alkamisen merkiksi.

Mytologinen runo Rígsþula kertoo
rígristä, joka vierailee kolmella maatilalla ja samalla isäksi kolmelle ihmisluokalle.
Ensimmäinen tila, jossa Rígr yöpyy, on köyhän, iäkkään pariskunnan Ai ja Edda (isoäiti ja isoisoisä) koti. Pariskunta syöttää Rígrille karkeaa leipää, ja yöllä hän "makaa heidän sängyssään heidän välissään". Kolmen päivän kuluttua hän lähtee. Yhdeksän kuukautta myöhemmin Edda synnyttää pojan, Thrallin (orjan), joka kasvaa hyvin onnettomasta ulkonäöstään huolimatta: "Rystyset rystyset ja sormet paksut, kasvot rumat, selkä kyttyräselkä, kantapäät pitkät" Täysi-ikäiseksi tultuaan Thrall tapaa kainalojalkaisen Thírin (toinen nimi orjalle), jonka kuvauksen mukaan "pohkeessa on likaa, nenä on kiero, käsivarsi on auringonpolttama" He saavat monia lapsia - viikinkiorjien jälkeläisiä - jotka elävät kovaa työtä ja joiden nimet ovat esimerkiksi Pahanhajuinen, Hevosenkärpäs, Tynkkynen, Läski, Laiska, Laiska, Tikkuinen, Rähmäinen, Räsyniska, Rätkänlonkka, Räkänokka ja Papupölkky.
Seuraavaksi Rígr vierailee järjestäytyneellä maatilalla, jonka omistaa hyvin hoidettu pariskunta, isoäiti Amma ja isoisä Afi. Afi rakentaa kangaspuita kehräävälle ja kutovalle Ammalle, ja Rígr saa antaa pariskunnalle hyviä neuvoja tavanomaisen kolmen päivän vierailunsa aikana. Amma synnyttää pojan nimeltä Karl (vapaamies, maanviljelijä), jolla on punertavat kasvot ja säihkyvät silmät. Miehenä Karl tapaa Snörin (miniän, vaimon), ja pariskunta saa monta lasta - vapaiden miesten jälkeläisiä - joiden nimet ovat esimerkiksi Smith, Yeoman, Smoothbeard, Soldier, Lady, Bride, Sensible, Wise ja Maiden.
Rígrin kolmas vierailu suuntautuu suureen saliin, jonka omistaa hienosti pukeutunut pariskunta, isä Faðir ja äiti Móðir. Pöytä on katettu hänelle kirkkailla liinavaatteilla, valkoisella leivällä, lihalla ja viinillä, ja kolmikko valvoo ja juttelee päivän loppuun asti. Kuten tavallista, Rígr nukkuu yön pariskunnan kanssa ja synnyttää jälleen lapsen, tällä kertaa pojan nimeltä Jarl (jaarli, soturi). Jarl on viikinkiaaristokratian varhainen esi-isä, ja hänellä on jaloon asemaansa sopiva ulkonäkö: "Hänen hiuksensa olivat vaaleat, posket kirkkaat, silmät hurjat ja läpitunkevat kuin käärmeen silmät." Jarl kasvaa aikuiseksi, tapaa hoikkasormisen Ernan ja synnyttää 12 poikaa, joilla on kuninkaalliselta kuulostavat nimet: Poika, Aatelinen, Perillinen, Sukulaispoika, Lapsi ja Kon nuorempi - vanhan norjan sanaleikki, joka tarkoittaa kuningasta.

OIKEALLA: Tyylitelty kuva Tanskan kuninkaasta Horikista, joka on kuvassa johtamassa hyökkäystä. vasemmalla olevan soturin sarvipäinen kypärä on nykyaikainen anakronismi.

"Hänen hiuksensa olivat vaaleat, hänen poskensa kirkkaat, hänen silmänsä olivat kiihkeät ja läpitunkevat
kuin käärmeen."  - Rigspula

SIVUN YLÄREUNASSA: Cuerdale Hoardin hopeaesineitä, yli 8600 esinettä sisältävä löytö, joka löydettiin Lancashiresta, Englannista. Kyseessä on suurin Venäjän ulkopuolelta löydetty viikinkiaikojen kallisarvoinen löytö.

SEITSEMÄN SIVUN ALALAIDASSA: Gotlannista, Ruotsista, peräisin oleva riimukivi kuvaa Valhöllin hautajaiskulkueeseen. Sormusten, joita hahmot kantavat, uskotaan symboloivan taisteluvoittoa.

ALLA: Osebergin laivaa, joka on kuvassa, käytettiin kahden naisen hautaamiseen vuonna 834. Toisen naisista uskotaan olevan Yngling-dynastian kuningatar Åsa.

"Kuollut mies ei haissut pahalle, ja vain hänen värinsä oli muuttunut."  - Ibn Fadlan

Osebergin laivan hautaaminen

Osebergin laivaan haudattiin vuonna 834 kaksi kuollutta naista, jotka makasivat korotetulla sängyllä telttamaisessa puisessa hautakammiossa laivan maston takana. Kammio oli koristeltu taidokkaasti kudotuilla seinävaatekankailla, ja siinä oli vainajien ohella useita hautaustarvikkeita. Niihin kuului kampoja, vaatteita, kelkkoja, puisia arkkuja, maataloustyökaluja, keittiövälineitä, ruokaa, sänkyjä, täydellinen puinen kärry ja ämpäri, jossa oli hahmo, jonka uskottiin olevan veistetty Buddhan näköiseksi. Lisäksi löydettiin kahden härän, 15 hevosen ja kuuden koiran luurangot. Naiset olivat eri-ikäisiä ja eri luokkiin kuuluvia. Yksi heistä oli 80-vuotias, hänellä oli jäänteitä hienoista aristokraattisista vaatteista, ja jotkut uskovat, että hän oli Yngling-dynastian kuningatar Åsa, Halfdan Mustan äiti ja Harald Fairhairin isoäiti. Toinen nainen oli noin 50-vuotias, eikä hänellä ollut samanlaisia hienoja vaatteita kuin vanhemmalla kumppanillaan. Eräs hänen jäänteitään koskeva tutkimus viittaa iranilaiseen syntymään, mikä antaa uskottavuutta muille teorioille, joiden mukaan hän oli orja, joka uhrattiin seuraamaan vanhempaa naista tuonpuoleiseen.

YLÖS: Tämä Osebergin laivan kannelle rakennettu puinen hautakammio toimi kuolleiden naisten viimeisenä leposijana.

VASEMMALLE: Soturit työntävät hautaavaa pitkälaivaa merelle, kun se on syttynyt liekkeihin.

ALHAALLA: Tanskan yhdistäneen ja sen rajoja vahvistaneen Harald Bluetoothin riimukivi. Haraldin syrjäytti myöhemmin hänen poikansa Svein Forkbeard.

Kuninkaiden lyhyt historia

Skandinavian kuninkaiden historia on monimutkainen ja ajan ja kirjallisten todisteiden puutteen vuoksi hämärä. Usein kuningas hallitsi jotakin tai koko yhtä viikinkien kotimaata, ja toisinaan he ylittivät Skandinavian rajat hallitakseen muualla.
Tanska
Ensimmäinen nimeltä tunnettu tanskalainen kuningas oli Godfred, jonka valtakunta noin vuonna 805 ce kuului koko Jyllannin alue, osa Pohjois-Saksaa sekä Ruotsin Skånen ja Hallandin maakunnat. Godfred oli sodanlietsoja, joka vahvisti Danevirken linnoitusta Saksan rajalla, mutta joutui oman kansansa murhaamaksi vuonna 810. Godfredin seuraajaksi tuli hänen veljenpoikansa Hemming, mutta Godfredin pojat valtasivat valtaistuimen vuonna 813. Godfredin suku säilytti vallan monta vuotta, kunnes hänen dynastiansa viimeinen kuningas Horik syrjäytettiin vuonna 853 perheen järjestämällä vallankaappauksella.
Kymmenennen vuosisadan puolivälistä lähtien Tanskan kuninkaat, joihin kuuluivat Gorm Vanha ja hänen poikansa Harald Bluetooth, yhdistivät Tanskan, hallitsivat osaa Norjasta ja rakensivat suuria linnoituksia Tanskan rajojen ympärille. Vuonna 987 Haraldin syrjäytti hänen poikansa Svein Forkbeard, viikinki, joka johti monia ryöstöretkiä kerätäkseen pääomaa kilpailijoitaan, jarleja Olaf Tryggvasonia ja Thorkell Tallia vastaan. Svein Forkbeard hyökkäsi Englantiin vuonna 1013.
Norja
Norja oli jakautunut moniin pieniin valtakuntiin vuoteen 880 asti, jolloin Vestfoldin kuningas Harald Finehair yhdisti suurimman osan maasta. Haraldia seurasi hänen poikansa Erik Bloodaxe, mutta Erik syrjäytettiin nopeasti, ja hänestä tuli pelottava ryöstäjä ja myöhemmin Yorkin kuningas. Erikin seuraaja oli Haakon Hyvä, joka pysyi vallassa mahtavan jarlin Sigurd Håkonssonin avulla, mutta Erikin poika Harald Greycloak murhasi hänet myöhemmin. Haraldin tappoi taistelussa vuonna 970 tanskalaisten ja Sigurdin pojan Haakon Sigurdssonin liittoutunut armeija. Haakon alistui sen jälkeen tanskalaisen Harald Bluetoothin valtaan, jonka puolestaan syrjäytti Olaf Tryggvason, norjalainen viikinkiryöstäjä, joka palasi ulkomailta suuren rikkauden kanssa. Olaf hallitsi viisi vuotta, mutta hänet surmasivat Svoldin taistelussa Svein Forkbeard ja jarli Eric Haakonsson, jotka jakoivat maan vallan keskenään. Haakonssonista tuli myöhemmin Northumbrian jarl Cnut Suuren aikana.
Vuonna 1015 ryöstäjä Olaf Haraldssonista tuli Norjan kuningas, mutta Cnut Suuri syrjäytti hänet vuonna 1028. Cnutin seuraajaksi tuli hänen poikansa Svein, jonka puolestaan syrjäytti Olafin poika Magnus. Magnuksen velipuoli Harald Hardrada otti maan yksin hallintaan vuonna 1047, mutta myöhemmin kuningas Harold Godwinsson tappoi hänet Stamford Bridgen taistelussa vuonna 1066.
Ruotsi
Ruotsin viikinkiajan kuninkaista tiedetään vain vähän, lukuun ottamatta Gamla Uppsalassa sijaitsevaan Yngling-dynastiaan liittyviä tarinoita, jotka ovat mysteerien ja mytologian peitossa. Tiedämme kuitenkin, että Ruotsin kaksi tärkeintä heimoa olivat Svear ja Götar, ja molempia hallitsi kuningas Olof Skötkonung 1100-luvun alussa. Olof tai hänen kaksi poikaansa, Anund Jakob ja Emund Slemme, eivät kuitenkaan kyenneet yhdistämään Ruotsia kokonaisuutena. He eivät myöskään kyenneet muuttamaan Ruotsia kristilliseksi maaksi, vaikka he itse harjoittivat uskontoa. Ruotsi pysyi
skandinavian viimeiseksi pakanuuden linnakkeeksi aina 1200-luvulle asti, jolloin maa lopulta yhdistyi Ruotsiksi
kristilliseksi kuningaskunnaksi.

Yllä: Kuvituskuva Cnut Suuresta tai Canutesta, kuten hänet muuten tunnetaan.

"En ole koskaan nähnyt näin jättiläismäisiä ihmisiä; he ovat pitkiä kuin palmupuut ja väriltään punertavia ja punertavia."  - Ibn Fadlan

Vasemmalla ylhäällä: Osebergin laivahautausmaasta löydetyn seinävaatteen jäänteet. Osissa seinävaatetta on harvinaisia kuvauksia viikinkiajan naisista.

TOP: Viikinkisoturin luuranko, joka löydettiin pakanallisesta hautapaikasta. Hänen viimeinen leposijansa on nykyään Islannin kansallismuseossa Reykjavikissa.

YLÖS OIKEALLA: Oseberg-aluksesta löytyneitä persialaisen silkin kaistaleita. Silkki oli harvinaista ylellisyyttä idästä: suurin osa viikinkien vaatteista oli tehty villasta ja pellavasta.

"Heillä oli - maansa tapojen mukaan - tapana kampata hiuksensa joka päivä, kylpeä joka lauantai ja vaihtaa vaatteensa usein."  - John Wallingford

VASEMMALTA: Englannin Yorkin viikinkiaikaisesta asutuksesta kaivettu luu- ja peurankammi.

ALLA: Norjalainen filigraanirintakoru, joka on valmistettu niin sanotun "Jellinge-tyylin" mukaisesti.

TOP: Tässä pronssirintakorussa on kaksi vuohta Thoria esittävän "Ukkoskiven" molemmin puolin. Kaksi urosvuohta, Tandgnjost ja Tandgrisner, vetivät Thorin vaunuja, ja ne yhdistettiin miehekkyyteen ja luovaan energiaan. Rintaneula oli osa Birkan haudasta löydettyä, vuodelta 983 peräisin olevaa rintakorua.
OIKEALLA: Kymmenennen vuosisadan hopeinen rannekoru, joka löydettiin viikinkiajan asutuksesta Irlannissa.

SIVUN YLÄREUNASSA: Re-enactor yrittää luoda uudelleen viikinkiaikaisen naisen jokapäiväistä elämää.
KUVA SIVUN ALALAIDASSA: Nainen ja lapsi esittävät elämää viikinkien kauppaleirillä. Lasten elämästä viikinkiajan maailmassa on hyvin vähän tietoa.

Pitkän talon hygienia

Kotieläimiä päästettiin usein viikinkien pitkäkotitaloihin, erityisesti pohjoisilla arktisilla alueilla Norjassa ja Ruotsissa, joissa ne olisivat muuten menehtyneet ulkona vallitseviin pakkasolosuhteisiin. Kööpenhaminan yliopiston hiljattain tekemä tutkimus 1000 vuotta vanhasta viikinkien käymälästä osoitti kuitenkin, että ihmisten ja eläinten läheisyys ja niiden ulkona olevat käymälät tekivät viikinkien pitkien talojen olosuhteista erittäin epähygieeniset. Viikinkien ulosteet sisälsivät paljon pyöreämadon, ihmisen piiskamadon ja maksasienen loismunia. Dublinista löydetyt viikinkien ulosteet olivat samalla tavalla saastuneita. Viikinkiaikana ei tunnettu suolistomatojen hoitoa, ja niiden esiintyminen olisi lyhentänyt ihmisten elämää ja tehnyt heistä käsittämättömän epämukavia. Vaikka viikinkiajan aristokratian jäsenet käyttivät pesuastioita ennen ateriaa, juoksevan veden puute yhdistettynä yleisesti ottaen huonoon hygieniaan ja puhtaanapitoon viikinkiajan pitkässä talossa loivat täydelliset olosuhteet haitallisten bakteerien leviämiselle. Ulkomailla viikingit eivät todellakaan näyttäneet olevan kovin huolissaan hygieenisistä aamupesuista, kuten arabidiplomaatti Ibn Fadlan raportoi venäläisistä idässä:
"Joka aamu tyttö tuo mukanaan ammeellisen vettä ja asettaa sen isäntänsä eteen. Hän pesee siinä ensin kasvonsa ja kätensä ja sitten hiuksensa ja kampaa ne astian yli. Sen jälkeen hän puhaltaa nenäänsä ja sylkee ammeeseen, eikä jätä likaa jälkeensä, vaan siirtää kaiken tähän veteen. Kun hän on valmis, tyttö kantaa ammeen vieressä olevalle miehelle, joka tekee samoin. Näin tyttö jatkaa ammeen kantamista yhdeltä toiselle, kunnes jokainen talossa oleva on puhaltanut nenäänsä ja sylkenyt ammeeseen ja pessyt kasvonsa ja hiuksensa."
- Ibn Fadlanin kertomus skandinaavisista kauppiaista Volgalla vuonna 922, kääntänyt A.S. Cook

ALLA: Pieni pitkäkotitalon leikkaus, jossa näkyy keskusliesi ja korotetut makuualustat ulkoseinien ympärillä.

ALLA: Eirik Punaisen rekonstruoidun pitkämajan sisätilat Grönlannissa. Eirik Brattahlidin asutus on nykyään nimeltään Qassiarsuk.

Rekonstruoitu kivinen viikinkien pitkä talo, jossa on turpeinen katto, Shetlannin saarilla.

"Parempi on talo, vaikka se olisikin hökkeli, mies on isäntä kotona; pari vuohta ja paikkailtu katto ovat paljon parempia kuin kerjääminen."  - Hávamál

YLÖS: Nämä Skotlannista Lewisin saarelta löydetyt shakkinappulat on valmistettu Skandinaviassa mursun norsunluusta ja valaan hampaista. Piispan, kuningattaren ja kuninkaan ohella kuvassa on tornina käytetty berserkeri.

ALLA: Viikinkien kauppaleiriä esitellään uudelleen islantilaisfestivaaleilla Kanadassa.

YLÖS: Hyllyt, joissa on esillä viikinkiaikojen aterioiden valmistuksessa käytettyjä tyypillisiä astioita ja välineitä Lofotrin viikinkimuseossa Norjassa.

Viikinkien juhliin sopivaa ruokaa on esillä Lofotrin viikinkimuseossa Norjassa.

Viikinkien juhlat olivat pitkiä nautiskelujaksoja, joissa usein yhdistettiin liike-elämää ja diplomatiaa.

Thingvellir Islannissa, jossa pidettiin joka kesä kahden viikon ajan Althing.

Taiteilijan näkemys Althingista. Althingissa tehtiin suuria päätöksiä, mutta se oli myös suuri sosiaalinen tapahtuma, jossa vanhat ystävät tapasivat jälleen.

Edessä oleva sivu: Tämä on anakronistinen kuvaus holmgangista, jossa on virheellisesti muotoillut sarvipäiset kypärät.

Alla: Viikinkien kalastusmajan sisätilat Hedebyn rekonstruoidussa kauppakaupungissa.

ALLA: Viikinkiaikaisen maatilan leikkaus, joka perustuu Englannin Danelaw-alueelta peräisin olevaan viikinkiaikaiseen pihapiiriin.

SIVU VASEMMALLA: Kymmenennen vuosisadan lopun ce tanskasta löydetty hopeinen käsivarsisormus. Käsivarsisormukset olivat suosittuja sekä mies- että naisviikingeillä.
KUVA SIVULLA OIKEALLA: Viikingit ottivat paljon vastaan ulkomaisia kolikoita ja alkoivat laskea liikkeeseen omia kolikoitaan toden teolla vasta kymmenennen vuosisadan lopulla eaa. Näissä harvinaisissa, varhaisissa kolikoissa on viikinkien pitkälaivoja.

Birka

Birka oli vahvasti linnoitettu kauppakeskus Björkön pienellä saarella Mälaren-järvessä. Se perustettiin noin vuonna 800, ja se oli Ruotsin suurin kaupunki. Sen maalle päin suuntautuvilla sivuilla oli 1,82 metriä korkea maa- ja kivivalli, jonka päällä oli palatsia ja korkeita puisia torneja jokaisessa sisäänkäynnissä. Birkan pääosa tunnettiin tummasta maaperästään nimellä "Musta maa", ja sen yläpuolella sijaitsi soikea linnoitus. Meren ja talojen välissä oli tasainen maakaistale, joka suojasi kaupunkia tulihyökkäykseltä. Birkan haudoista on löydetty monia aseita, ja on todennäköistä, että siellä oli varuskunta. Erään korkea-arvoisen soturin haudasta löytyi: kaksi kilpeä, kirves, miekka, veitsi ja tikari, 24 nuolta, kaksi keihästä, jalustimet, kaksi hevosta, kampa ja pesuastia. Hautapaikoilta on löytynyt myös aristokraattisempia esineitä: itämaisia tekstiilejä, friisiläisiä kannuja, arabialaisia dirhameita ja saamelaisia koruja. Birkan läheisyys Ruotsin Gamla Uppsalan kuninkaallisen vallan keskukseen tekee todennäköiseksi, että aateliset asuivat joko kaupungissa tai sen lähellä. Ei ole epäilystäkään siitä, etteikö Birka olisi liittynyt kuninkaalliseen valtaan - se olisi rakennettu kuninkaan suostumuksella ja suojattu kuninkaallisella peruskirjalla, ja se toi valtavia määriä vaurautta hovin kassaan.
Birkan 500-1000 vakituista asukasta myi turkiksia, vuotia ja rautaa pohjoisesta ja asui tyypillisissä viikinkien pitkäkotitaloissa, joissa oli pienempiä työpajoja, joissa valmistettiin nahka- ja rautatavaroita sekä luusta, helmistä, hopeasta ja kullasta tehtyjä koruja. Birkalla uskotaan olleen sekä kesä- että talvitori, ja ansapyytäjät ja turkistarhaajat käyttivät talvella luistimia ja kelkkoja tuodakseen tavaransa jään yli. Ulkomailta tulleet kauppiaat saapuivat kesällä, jolloin merimatka oli vaarattomin.
Birkan alamäki vuonna 975 ce oli äkillinen ja salaperäinen. Se saattoi liittyä Mälarenjärven vedenpinnan laskuun kymmenennellä vuosisadalla, mutta todennäköisempi hypoteesi viittaa idästä tulevien arabidirhamien vähenemiseen. Tämä liittyi siihen, että kaivokset yksinkertaisesti ehtyivät, mutta se liittyi myös venäläisruhtinas Svjatoslavin sotatoimiin, joiden konfliktit Volgan varrella tukkivat yhden viikinkien tärkeimmistä kauppateistä.

KUMMAT KUVAT: Hedebyn jälleenrakennettu kauppakaupunki, joka on nykyään osa Schleswig-Holsteinia Saksassa.

YLÖS: Rekonstruoitu pitkä talo Fyrkatissa, Tanskassa. Fyrkat oli yksi neljästä Harald Bluetoothin tai hänen poikansa Svein Forkbeardin rakentamasta rengaslinnoituksesta.

VASEMMALLE: Kartta Baltian maista löydetyistä viikinkiaikaisista kalleuksista, jotka sisälsivät ulkomaisia kolikoita. Hopeiset arabialaiset dirhamit olivat viikinkivaluutan tärkein osa vuoteen 965 asti ce, jolloin tarjonta loppui. Siitä lähtien viikingit hankkivat kolikoita Englannista.

ESIPUOLINEN SIVU: Höfnin kaupungin lähellä, Islannissa.

Viikinkilaivoja ei käytetty vain sotaan: kuljetusalukset olivat elintärkeitä tavaroiden ja orjien kuljettamisessa kauppakaupunkien välillä, kuten tässä kuvattu alus.

VASEMPI: Täydellinen puinen vaunu, joka löytyi osana Osebergin laivahautaa Norjasta.

Danevirke

Viikinkiajan Skandinavian tunnetuin linnoitus oli "Danevirke", Jyllannin pohjukan poikki ulottuva puolustava maavallien sarja, joka katkaisi niemimaan sen eteläpuolella sijaitsevista saksalaisista naapureistaan. Danevirken uskotaan rakennetun jo kuudennella vuosisadalla ce, mutta sitä vahvistettiin merkittävästi vuosina 737-808 Tanskan kuningas Godfredin aikana, kun hän pelkäsi frankkien hyökkäystä. Danevirken valli ulottui 30 kilometrin (19 mailin) päähän idässä sijaitsevan Hedebyn kauppakaupungin ja lännessä sijaitsevien Rheide- ja Treene-jokien välille. Danevirkeissä oli seitsemän eri osaa, joista jokainen kuului eri aikakauteen ja oli rakenteeltaan hieman erilainen. Vahvimmillaan Danevirke muodostui 5 metriä korkeasta ja 20 metriä leveästä maa- ja kivivallista, jonka päällä oli paikoin puinen palisadi ja jonka edessä oli U:n muotoinen oja. Ainoa kulkuväylä oli Army Road -nimellä tunnettu tie, joka kulki muurissa olevan portin läpi Hedebyn lähellä. Huolimatta tanskalaisten viikinkien parhaista yrityksistä estää hyökkäys, kuningas Harald Bluetoothin miehet joutuivat vuonna 974 saksien sotureiden valtaamiksi, ja Daniverke ja sitä ympäröivä rajaseutu vallattiin. Vuonna 983 tanskalaiset valtasivat Daniverken takaisin Tanskan kuninkaallisiin ympyrälinnoituksiin sijoitettujen sotureiden avulla.

Osa Danevirken linnoitusta. Parhaimmillaan Danevirke ulottui 30 kilometrin (19 mailin) päähän Hedebyn ja Rheide- ja Treene-jokien välille.

Raiding

Yli 200 vuoden ajan viikinkiryöstäjät hyökkäsivät Euroopan rannikoille niin raivokkaasti ja raa'asti, että jotkut kristityt munkit uskoivat Jumalan rankaisevan heitä. Rukoillessaan vapautusta julmilta pohjoisen miehiltä viikingit ryöstivät, teurastivat ja orjuuttivat paikallista väestöä kaikkialla, minne he menivätkin. Ensimmäinen viikinkiryöstöretki oli kuitenkin täysin improvisoitu: muutama laiva, kourallinen sotureita, yksi byrokraattinen virkamies ja äkillinen väkivaltainen hyökkäys.

Ensimmäinen viikinkien hyökkäys Englannin maaperällä tapahtui Portlandissa, Dorsetissa, vuonna 789 ce. Tuolloin "pieni tanskalaislaivasto, jossa oli kolme nopeaa alusta, saapui yllättäen rannikolle, ja tämä oli heidän ensimmäinen vierailunsa" Anglosaksisen kronikan mukaan. Kun paikallinen virkamies Beaduheard kuuli alusten rantautuneen, hän hyppäsi hevosen selkään ja ratsasti satamaan. Beaduheard oletti, että miehet olivat kauppiaita, ja siksi heidät piti rekisteröidä Dorchesterissa virallisten sääntöjen mukaisesti. Jotain oli kuitenkin jäänyt kääntämättä, tai sitten viikingit eivät olleet vaikuttuneita tästä omahyväisestä virkailijasta: he tappoivat hänet ja hänen seurueensa välittömästi. Portlandin tapaus kuvastaa yleistä näkemystä viikinkien hyökkäyksistä: muutama laivalastillinen verenhimoisia sotureita hyökkäsi pahaa-aavistamattomien kylien kimppuun ja tappoi kaikki tiellään olleet.
Ensimmäiset ryöstöretket olivat varmasti pieniä, koordinoimattomia, jopa kymmenien alusten kerrallaan tekemiä tempauksia, joita johtivat opportunistiset soturit, jotka kokivat onneaan lännessä. Tämäntyyppiset ryöstöretket olivat kuitenkin vain esirippua. Päätapahtuman aikana viikinkisukupolvet tekivät ryöstöretkiä murhanhimoisin aikomuksin. He risteilivät rannikolla, raatelivat merenrantojen asutuksia ja purjehtivat sitten jokia pitkin iskeäkseen haavoittuviin kohteisiin sisämaassa. Usein ryöstäjät palasivat luostariin, kylään tai kaupunkiin, joka oli aiemmin osoittautunut antoisaksi - pystyssä pysyneet asumukset joutuivat usein sulkemaan ovensa lopullisesti useiden ryöstöretkien jälkeen. Hyökkäyksiä ei tehty vain Britanniassa - Irlantiin ja Frankiaan tehtiin toistuvia iskuja, kunnes hyökkäykset muuttuivat ryöstelystä hyökkäyksiksi.
Ryöstöretkien logistiikka
Britanniassa varhaiset ryöstöretket olivat tyypillisesti kausiluonteisia, ja viikingit tekivät niitä kevään ja kesän aikana ja palasivat sitten Skandinaviaan korjaamaan satonsa. Tämä kahdeksannen vuosisadan lopun ja yhdeksännen vuosisadan alun aikana tapahtunut viikinkien ryöstöretkien alkuvaihe korvautui toisella vaiheella, jossa ryöstöretket olivat suurempia ja organisoidumpia 830-luvulla. Kolmannessa vaiheessa, joka alkoi 860-luvulla, ryöstöretket korvattiin hyökkäyksillä ja asuttamisella, kun kokonainen "pakanallinen armeija" matkusti suurilla laivastoilla valloitustarkoituksessa.
Viikinkilaivastojen koosta ja niissä olleiden sotureiden määrästä kiistellään. Anglosaksinen kronikka, joka on yksi tärkeimmistä tuon ajan ensisijaisista lähteistä, kirjoittaa yhdestä yhdeksännellä vuosisadalla toimineesta 35 aluksen laivastosta. Siinä ei täsmennetä, kuinka monta miestä mahtui yhdelle alukselle, mutta varovaista 50 miehen kapasiteettia käyttävän arvion mukaan laivaston kokonaisvahvuus oli 1750 miestä. Kuitenkin Anglo-Saxon Chronicle kertoo myös, että Pariisiin vuonna 885 hyökännyt viikinkijoukko - ce koostui 700 laivasta tai 35 000 soturista edellä esitetyn laskelman mukaan, mikä on mahdottoman suuri armeija siihen aikaan. Meidän on oletettava, että kronikoitsijat usein liioittelivat alusten määrää.
Tyypillisestä pitkälaivasta löytyneiden viikinkien lukumäärä on jouduttu arvioimaan valistuneella arvauksella. Yhdeksännellä vuosisadalla Gokstad Laivassa oli tilaa 32 soutajalle ja ripustustilaa 64 kilvelle laivan kyljissä, mikä viittaa siihen, että aluksella oli 64 miestä, jotka soutivat vuorotellen. Myöhemmät Skuldelev 2 oli 60 airoa, mutta aluksella oli tilaa ainakin 20 soturille lisää. Pienemmissä Skuldelev 5 mahtui vain 26 airosta. Varhaisempien hyökkäysalusten voidaan luultavasti olettaa sisältäneen vain sotureita, vankeja ja ryöstösaalista, mutta myöhemmät hyökkäysalukset kuljettivat myös hevosia, vaimoja ja lisäaseita, jotka kaikki veivät osan käytettävissä olevasta tilasta. Vaikka käytettäisiin varovaista arviota 50 soturista alusta kohti, vaatimaton 20 aluksen laivasto saattoi kuljettaa 1000 viikinkisoturia, mikä oli keskiaikaisella mittapuulla mitattuna valtava joukko. Vaikka emme voi luottaa kronikoihin tarkkojen lukujen osalta, ne ovat tarkkoja viikinkiretkien päivämäärien ja paikkojen osalta. Niissä ei kuitenkaan selitetä, miksi ryöstöretket alkoivat ja miten niiden koko ja tiheys kasvoivat, kunnes ne muuttuivat täysimittaisiksi hyökkäyksiksi.
Miksi hyökkäykset siis tapahtuivat? Skandinaviassa, erityisesti Norjassa, oli niukasti maata. Väestön lisääntyessä myös sodankäynti lisääntyi, kun alueelliset viikinkikuninkaat kilpailivat niukoista resursseista. Kuten olemme nähneet, viikinkiajan Skandinavia oli soturiyhteiskunta, joka uskoi sodankäynnin välttämättömyyteen varmistaakseen paikkansa Odinin kanssa tuonpuoleisessa elämässä. Uusien laitumien löytäminen ei rauhoittanut viikingejä ainakaan aluksi, mutta se ohjasi heidän väkivaltaisuutensa muualle.
Toinen tekijä oli kauppaverkostojen kehittyminen Skandinaviassa ja sen ulkopuolella. Kaupangin, Birkan ja Hedebyn kauppakaupungit tutustuttivat kotimaassaan asuvat viikingit paitsi vieraisiin ihmisiin ja kulttuureihin myös niiden tavaroiden laatuun ja rikkauteen. Viikinkikauppiaat jahtasivat pian näitä eksoottisia tuotteita eri puolilla Luoteis-Eurooppaa sijaitseviin kauppapaikkoihin, kuten Dorestadiin Friisiassa ja Hamwiciin Etelä-Englannissa. Nämä kauppakaupungit olivat aina merirosvojen kohteena, ja Dorestadista ja Hamwicista - samoin kuin Kaupangista, Birkasta ja Hedebystä Skandinaviassa - tuli niiden vaurauden kasvaessa vahvasti linnoitettuja ja vartioituja. Muut asutukset, jotka sijaitsivat lähellä vauraita markkinoita, jäivät kuitenkin suojaamattomiksi ja haavoittuviksi: ne olivat helppo saalis pragmaattisille viikingeille, jotka mielellään vaihtoivat kauppahattunsa ryöstöretkiin. Luostarit - keskiajan Euroopan tärkeimmät kulttuurikeskukset - osoittautuivat liian suureksi houkutukseksi monille häikäilemättömille viikingeille.
Kuten tulemme näkemään, luostareiden asukkaat pitivät pyhimpiin paikoihin kohdistuneita ryöstöretkiä hirvittävänä rikoksena uskoa vastaan. Ryöstöretket olivat kuitenkin sotureille, jotka niitä tekivät, järkevää yritystoimintaa - yrittäjän mahdollisuus ansaita pääomaa, joka voitiin upottaa kauppaan, maatilaan tai laivaan. Mutta se oli muutakin: se oli myös seikkailu, jännittävä siirtymäriitti, jossa soturit saattoivat purjehtia avomerellä, koetella miekka-aseitaan ja voittaa ryöstösaalista ja kunniaa. Se oli heidän tilaisuutensa osoittaa pätevyytensä, luoda mainetta ja ehkä liittyä Odinin seuraan Valhöllissä - näitä asioita ja paljon muuta oli tarjolla soturille, joka lähti "viikinkinä" ulkomaille.
Lindisfarne
Englanti vuonna 793 ce, jossa Lindisfarnen luostariin hyökättiin, oli vihreä, vauras ja kristitty maa. Sen jälkeen kun roomalaiset legioonat olivat jättäneet Britannian rannikot vuonna 410, - ce yrittäessään pelastaa omat maansa barbaareilta, pakanalliset saksit ja englantilaiset olivat ottaneet Englannin omakseen. Maa oli hajonnut neljään kuningaskuntaan, jotka usein sotivat keskenään: Mercia, East Anglia, Wessex ja Northumbria. Kuudennen vuosisadan lopulla Pyhä Augustinus toi kristinuskon Englantiin, ja maa siirtyi uuteen vaiheeseen historiassaan, jonka keskiössä olivat uskonto, oppineisuus ja taide. Tänä aikana käsityöläiset loivat upeita koruja ja koristeellisia metallitöitä uudessa kristillisessä anglosaksisessa tyylissä, munkit perustivat useita luostareita pitkin tuulen pyyhkimää Britannian rannikkoa ja hurskaat oppineet sulkeutuivat kirjoittamaan suuria kronikoita, joissa oli kultakuvioidut kuvitukset ja kullattuja kannet. Yksi näistä oppineista oli kunnianarvoisa Bede, joka kirjoitti Jarrow'n luostarissa Northumbriassa The Ecclesiastical History of the English People (Englannin kansan kirkollinen historia)joka valmistui joskus vuoden 731 tienoilla. Sitten, 60 vuotta myöhemmin, kun Britannia jatkoi roomalaisuuden jälkeisen identiteettinsä rakentamista anglosaksisen kristinuskon pohjalle, rauha murtui:
"793. Tässä tulivat kauheat enteet northumbrialaisten maan ylle ja kauhistuttivat kansaa surkeasti; nämä olivat valtavia pyörremyrskyjä ja salamaniskuja, ja ilmassa nähtiin lentävän tulisia lohikäärmeitä. Näistä merkeistä seurasi suuri nälänhätä, ja vähän sen jälkeen, samana vuonna, tammikuun 8. päivänä, säälittävästi pakanain ihmisten raivokohtaukset tuhosivat Jumalan kirkon Lindisfarnen saarella ryöstämällä ja tappamalla."
- Anglo-Saxon Chronicle, kääntänyt pastori James Ingram
Lindisfarnen luostari, Northumbrian rannikon edustalla Koillis-Englannissa sijaitseva saari, oli täysin valmistautumaton hyökkäykseen, vaikka tuomiosta kertoivat enteet, joita kuvailtiin kirjassa Anglosaksinen kronikka. Tuona päivänä munkit olivat tuulen pyyhkäisemässä kirkossa, kun viikinkien purjeet ilmestyivät horisonttiin. Emme tiedä, olikonähtiinkö heidän pitkälaivojensa kulkevan rantaan taisteluvauhdilla, eikä myöskään kuultu niiden raahaavan hiekkarantoja ylöspäin. Mutta meille kerrotaan, mitä tapahtui, kun pohjoisen villit, parrakkaat soturit ryntäsivät luostarin ovista sisään aseet kohotettuna:
"... ja he hävittivät kaiken kauhistuttavalla tuholla, talloivat pyhiä paikkoja epäpyhillä jaloilla, kaivoivat alttarit ylös ja veivät kaikki pyhän kirkon aarteet. Joitakin veljiä he tappoivat, toisia he veivät kahleissa pois, monia he he heittivät ulos alastomina ja solvausten rasittamina, joitakin he hukuttivat mereen."
- Simeon Durhamilainen,  Durhamin yhteisön historia, kääntänyt J. Stevenson
Näiden aikalaiskuvausten lisäksi, jotka on saatu silminnäkijöiden kertomuksista mutta kirjoitettu tapahtumien jälkeen, Lindisfarnen tapahtumista on vain vähän muita yksityiskohtia. Monia miehiä tapettiin, muita vietiin orjiksi ja ryöstettiin paljon saalista. Hämmästyttävää kyllä, Lindisfarnen evankeliumit, joka on runsaasti kuvitettu käsikirjoitus Matteuksen, Markuksen, Luukkaan ja Johanneksen evankeliumeista, säilyi koskemattomana. Lindisfarne oli uhkaava hetki. Jos viikinkien hyökkäys olisi vain toistanut Portlandin hyökkäyksen vuonna 789, se olisi jättänyt pelkän aallonharjan Englannin historian uumeniin. Lindisfarnen tapauksessa soturit olivat kuitenkin teurastaneet Jumalan lauman vihityllä maaperällä - tämä oli järkyttävä rikos, hyökkäys ei vain brittiläistä kirkkoa vastaan vaan koko Euroopan kristikuntaa vastaan.
Uutinen Lindisfarne-ryöstöstä tavoitti pian Alcuinin, frankkien kuninkaan Kaarle Suuren hovissa asuneen pohjoisirlantilaisen oppineen. Hän kirjoitti useita kirjeitä Englantiin, muun muassa Lindisfarnen piispalle Higbaldille ja Northumbrian kuninkaalle Æthelredille. Alcuin kauhistui odotetusti viikinkien tekemiä julmuuksia, mutta käytti kirjeitään myös Englannin kansaa vastaan:
"Kuinka pakanat ovatkaan saastuttaneet Jumalan pyhät ja vuodattaneet pyhimysten verta alttarin ympärillä. He ovat hävittäneet toivomme asuinpaikan; he ovat tallanneet pyhien ruumiit Jumalan temppelissä maahan kuin mutaa kadulla. Mitä voin sanoa? Voin vain valittaa sydämessäni teidän kanssanne Kristuksen alttarin edessä ja sanoa: Älä anna perintöäsi pakanoille, etteivät pakanat sanoisi: "Missä on kristittyjen Jumala?" Mikä luottamus on Britannian kirkoilla, jos pyhä Cuthbert, niin suuren pyhien joukon kanssa, ei puolusta omaa kirkkoaan? Joko tämä on suuremman surun alku tai sitten kansan synnit ovat tuoneet tämän heidän päälleen."
- Alcuinin kirje, lainattu teoksessa  Anglosaksinen kirjallisuus john Earle
Alcuinille viikinkien ryöstöretki symbolisoi muutakin kuin sitä, että pakanalliset soturit ryöstivät haavoittuvaa rannikkoseutua - se oli Jumalan rangaistus siellä asuneiden ihmisten synneistä. "Se ei ole tapahtunut sattumalta, vaan se on merkki suuresta syyllisyydestä", Alcuin kirjoitti Higbaldille.
Alcuinin kaltaisten oppineiden järkytys ja raivostuminen Lindisfarnen ryöstöretken väkivaltaisuudesta tuntuu yhä nykyaikana; ryöstöretkien äkillinen kauhu on yksi syy siihen, että viikinkien historia kiehtoo meitä edelleen. Kahdeksannen vuosisadan kristittyjen suriessa ja etsiessä teologisia selityksiä Jumalan omien murhalle viikinkien tulva oli kuitenkin jo alkanut. Vuonna 796 Northumbriaan iskettiin jälleen, tällä kertaa Jarrow'n luostariin, jossa Bede itse oli asunut. Skotlannissa tehtiin hyökkäys Hebrideille vuonna 794. Seuraavaksi hyökättiin Frankiaan ja Irlantiin.
Vuonna 795 viikinkien pitkäveneet rantautuivat skotlantilaiselle Ionan saarelle ja hyökkäsivät sen luostariin. Irlantilaismunkki Columba perusti sen kuudennella vuosisadalla, ja se oli rikas kristittyjen pyhiinvaeltajien jättämien lahjoitusten ansiosta. Ryöstäjät palasivat Ionaan vuosina 802 ja 806 ja teurastivat kymmeniä munkkeja jokaisella vierailullaan. Ne, jotka jäivät eloon, päättivät hylätä luostarin turvallisemman elämän perässä Irlannissa. Muutamat jäivät kuitenkin uhmakkaasti Ionaan ja päättivät kohdata pakanat ja liittyä kristittyjen marttyyrien joukkoon. Heidän loppunsa oli pitkä ja tuskallinen - viikingit kiduttivat munkkeja löytääkseen Pyhän Columban luiden kanssa haudatun oletetun aarrekammion. Kun kidutus ei tuottanut toivottuja tietoja, eloon jääneet hakattiin palasiksi.
Ryöstöretket Irlannissa
Viikinkien ryöstöretket Irlantiin alkoivat samaan tapaan kuin Britanniassa: pieninä ryöstöretkinä, jotka yleensä kohdistuivat maan rikkaisiin luostareihin. Kahdeksannen vuosisadan Irlannissa ei ollut kaupunkeja, ja luostarit olivat kunkin alueen taloudellisia ja poliittisia keskuksia. Irlannin luostareihin varastoitiin usein paikallista hopeaa ja kultaa, mikä tarjosi ryösteleville pakanoille rikkaita saaliita.
Ulsterin vuosikerrat kirjataan 26 viikinkien hyökkäystä ensimmäisten 25 vuoden aikana. Viikingit eivät kuitenkaan olleet läheskään ainoita, jotka nostattivat helvettiä: saman 25 vuoden aikana Annals of Ulster kirjataan 87 irlantilaisten hyökkäystä. Irlanti oli tuohon aikaan jakautunut lukemattomiin pieniin kuningaskuntiin, jotka olivat jatkuvasti sodassa keskenään. Ainoastaan Armaghin luostarilla oli tuohon aikaan keskusvaltaa ja -valvontaa, ja sen apotin, Irlannin kirkon johtajan, vaikutusvalta ulottui koko maahan. Muilla luostareilla oli valtaa vain omalla alueellaan, ja ne joutuivat usein asettumaan toisiaan vastaan. Näyttää siis siltä, että luostareihin hyökkääminen ja niiden polttaminen oli kansallinen perinne, joka oli paljon vanhempi kuin viikingit.
Viikingit aloittivat hyökkäyksensä Irlantiin vuonna 795. Varhaiset hyökkäykset olivat nopeita merihyökkäyksiä luoteis- ja lounaisosan luostariyhteisöjä vastaan; vuoteen 830 mennessä he olivat kiertäneet koko saaren. Ulsterin vuosikerrat kirjataan vuonna 821 tehty hyökkäys koillisessa sijaitsevaan Howthiin, jossa viikingit "ottivat suuren määrän naisia", luultavasti orjiksi tai lunnaiksi, ja sen jälkeen raakalaismainen hyökkäys saaren luostareihin Wexfordin satamassa. Syrjäisillä rannikkoluostareilla asuvat munkit elivät jatkuvassa pelossa, kuten erään heistä kirjoittamasta runosta käy ilmi, jossa hän ylistää huonoa säätä: "Tuuli on tänä yönä kova, heittelee meren valkoisia hiuksia; en pelkää hurjia viikinkejä, jotka kulkevat Irlannin merellä." Vuodesta 830 lähtien hyökkäykset lisääntyivät, kun viikingit alkoivat rakentaa "longphortteja"linnoituksia, jotka olivat linnoitettuja meritukikohtia, joiden avulla he pystyivät talvehtimaan Irlannin maaperällä. Ryöstöretket eivät enää rajoittuneet vain lämpimään vuodenaikaan, ja suuri määrä vangittuja orjia voitiin säilyttää longphorts kunnes lunnaat oli maksettu tai heidät lähetettiin takaisin Skandinaviaan ja muualle.
Viikingit oppivat lopulta, että yksi luostari voitiin ryöstää vain rajallinen määrä kertoja, vaikka moniin luostareihin iskettiinkin useita kertoja. Jonkin ajan kuluttua luostarit eivät yksinkertaisesti kyenneet korvaamaan paikallisten asukkaiden kultaa ja hopeaa, jota munkit säilyttivät turvallisesti. Nopeasti korvattavien kirkollisten esineiden - alttarilaattojen, koristeellisten kiinnikkeiden ja krusifiksien - arvo oli alhainen. Ne oli yleensä valmistettu kullalla päällystetyistä epäjaloista metalleista, ja vaikka ne kiinnostivat ryöstäjiä matkamuistoina, niillä ei ollut suurta painoarvoa, kun ne sulatettiin jälleenmyyntiä varten. Sen sijaan viikingit huomasivat, että irlantilaisista luostareista lunnaita vastaan ja orjina myytävistä ihmisistä saatiin pitkällä aikavälillä enemmän vaurautta. Useita suuria orjaryöstöjä yhdeksännen vuosisadan loppupuolelta on kirjattu seuraaviin asiakirjoihin Annals of Ulster: vuonna 869 Amarghiin tehdyssä ryöstöretkessä otettiin 1000 ihmistä; vuonna 886 Kildaressa otettiin 280 vankia; 710 ihmistä otettiin vangiksi toisessa ryöstöretkessä Amarghiin, tällä kertaa vuonna 895.
Jos Irlannin paikallisen väestön orjuuttamisesta tuli viikinkien taloudessa kannattava elinkeino, ei ollut mitään maanlaajuista yhdistymistä, joka olisi voinut pysäyttää tämän kansalliskohun. Irlantilaiset selvisivät viikinkien ryöstöretkistä ja jatkoivat sotimista keskenään. Yhdeksännellä vuosisadalla Irlannin kuninkaat alkoivat kuitenkin taistella takaisin viikinkejä vastaan. Rannikon luostariasutuksia linnoitettiin, ja myöhemmin rakennettiin korkeita kartiomaisia "pyöreitä torneja" näköalapaikoiksi. Monet viikingit lähtivät Irlannista ryöstöretkille Frankiaan tai Englantiin vuoden 840 lopulla kärsittyään useita tappioita Irlannin uudelta vastarintaliikkeeltä. Olaf Valkoisen ja hänen seuraajansa Ivar Luuttoman hallitsema viikinkien tukikohta Dublinissa rappeutui Ivarin kuoltua vuonna 873. Rauhan kausi noinjota kutsuttiin "neljänkymmenen vuoden lepoajaksi". Vuonna 902 irlantilaiset ryhmittymät jopa yhdistyivät niin pitkäksi aikaa, että viikingit saatiin karkotettua kokonaan Dublinista. Mutta vuonna 914 he palasivat. Muutamassa vuodessa he olivat asettuneet Dubliniin, Wexfordiin, Waterfordiin ja Limerickiin.
Käyttämällä longphorts jotka toimivat turvasatamina näillä alueilla, viikingit saattoivat tehdä ryöstöretkiä kaukana rannikolta. Longphorts sijaitsivat usein olemassa olevissa luostareissa, ja varhaisin tunnettu esimerkki rakennettiin Dubliniin vuonna 841. Viikingit tiesivät, että rakentamalla longphorts jokien varrella kahden sotivan heimon välisillä herkillä raja-alueilla.. ne välttyivät usein paikallisten asukkaiden suorilta hyökkäyksiltä, sillä he halusivat välttää diplomaattisen välikohtauksen. Jotkut longphorts käytettiin vain yhden talven ajan, ja viikingit riistivät ympäröiviltä viljelysmailta ruokaa, kunnes olivat valmiita siirtymään eteenpäin. Dublinin longphortista tuli kuitenkin pysyvä asutus vuodesta 917 alkaen. Siitä kasvoi linnoitettu kaupunki ja myöhemmin merkittävä kauppakeskus.
Tämä malli toistui Irlannin lisäksi myös Britanniassa ja Frankiassa. Kaupunkien kehittyessä viikinkien liiketoiminnan luonne muuttui, ja ne siirtyivät ryöstelystä kaupankäyntiin. Viikinkisotureista tuli myös vuokramiekkoja, irlantilaisten kuninkaiden palkkaamia palkkasotureita, jotka auttoivat heitä ratkaisemaan erimielisyyksiään. Nämä jatkuvasti sotivat ryhmittymät auttoivat tukemaan viikinkien taloutta Irlannissa useiden vuosisatojen ajan, kun lapset ja vaimot liittyivät miehiinsä ja ryöstösotureista tuli uudisasukkaita. Dublin pysyi viikinkikaupunkina vuoteen 1169 asti, jolloin normannit valtasivat Irlannin. Siihen mennessä viikingit olivat enimmäkseen sulautuneet alkuperäiseen irlantilaiseen kulttuuriin.
Ryöstöretket Englannissa
Portlandin, Lindisfarnen ja niitä seuranneiden yhdeksännen vuosisadan alun ryöstöretkien jälkeen viikinkien toiminta Englannissa lisääntyi vuonna 835. Tuona vuonna tanskalainen ryöstöretkikunta, joka oli juuri ryöstänyt Dorestadin vauraan friisiläisen kauppakeskuksen, purjehti Englannin kanaalin yli Thames-jokeen. Täällä Anglosaksisen kronikan mukaan, "pakanat ryöstivät Sheppeyn", joen suulla sijaitsevan pienen saarekkeen. Siihen asti ryöstöretkillä oli noudatettu samaa suunnittelematonta "smash-and-grab" -menetelmää, jota käytettiin Irlannissa samaan aikaan. Sheppey ei kuitenkaan ollut mitään verrattuna siihen, mitä vuonna 850 tapahtui.
Aikaisemmin viikinkien ryöstöretket olivat taantuneet myöhään syksyllä, kun soturit purjehtivat takaisin korjatakseen satonsa tai talvehtivat jossakin syntymässä olevasta saaresta longphortsissa irlannissa. Vuonna 850 Anglosaksinen kronikka kirjataan, että viikinkilaivasto, johon kuului "350 laivaa", ryösti Canterburyn ja Lontoon ja asettui sitten leiriin Thanetin saarelle talvehtimaan sinne. Toinen laivasto ilmestyi vuonna 854 ja talvehti Sheppeyllä. Kolmas laivasto saapui ja ryösti Winchesterin, Wessexin pääkaupungin, ennen kuin se ajettiin pois Frankiaan. Nämä viikingit olivat uusia ryöstäjiä, jotka eivät tyytyneet orjiin ja hopeaan luostareista vaan etsivät pysyvämpää jalansijaa.
Sitten ilmaantui aivan uusi uhka:
"865. Samana vuonna Englantiin saapui suuri pakanallinen sotajoukko, joka asettui talvileiriin Itä-Angliaan; siellä he saivat hevosia, ja itäenglantilaiset tekivät heidän kanssaan rauhan."
- Anglo-Saxon Chronicle, kääntänyt pastori James Ingram
Tämän pakanallisen armeijan - Skandinavian kotimaiden viikinkisotureiden koalition - koko oli lähes varmasti tuhansissa. Anglosaksien kannalta vielä pahaenteisemmin nämä viikingit eivät enää olleet pelkästään pitkäveneidensä varassa. Sen sijaan kyseessä oli maajoukko, joka oli varustettu hevosilla ja vaunuilla pitkiä marsseja varten sisämaan kohteisiin. Armeijan johdossa oli kaksi veljestä, Halfdan of the Wide Embrace ja Ivar Luuton, jotka olivat toimineet aktiivisesti Dublinissa. Molempien sanottiin olevan legendaarisen Ragnar Lodbrokin poikia, jonka ryöstöretket tekivät hänestä Englannin ja Ranskan vitsauksen.
Talvehtittuaan Itä-Angliassa, joka oli tottunut siihen, että sen kaupunkeja ja kyliä ryösteltiin, "suuri pakanoiden armeija" eteni pohjoiseen kohti Yorkia, Northumbrian pääkaupunkia. Se ratsasti porttien läpi 1. marraskuuta - Pyhäinpäivänä - jolloin kaupunki oli täynnä juhlijoita ja jumalanpalveluksia viettäviä. Yorkin katedraalissa pidettyyn jumalanpalvelukseen osallistui muun muassa kaksi Northumbrian kuningasta, Osberht ja Ælla, jotka olivat olleet liian sekaantuneita omaan sisällissotaansa huomioidakseen vakavasti etelässä olevan pakanallisen vaaran. Molemmat onnistuivat kuitenkin pelastautumaan hengissä, kun viikingit rynnäköivät kaupunkiin.
Talvehtittuaan kaupungissa suuri pakana-armeija lähti, ja Osberht ja Ælla palasivat ottamaan vallan. Jälleen kerran viikingit palasivat valtaamaan kaupungin. Osberht tapettiin ja Ælla vangittiin. Saagojen mukaan veljekset tappoivat Ællan veistämällä hänen selkäänsä "verikotkan", joka oli Odinille tehtävä uhraus, jossa kylkiluut hakattiin selkärangan ympäriltä ja keuhkot vedettiin siipimuotoon selän yli. Jos uhri huusi toimenpiteen aikana, hänen katsottiin luopuneen oikeudestaan liittyä Odinin seuraan Valhöllissä. Tämän jälkeen suuri pakana-armeija asetti nukkekuninkaan, aloitti hyökkäysten sarjan Merciassa ja palasi Itä-Angliaan tappaakseen sen kuninkaan Edmundin:
"Kuningas Edmund, jota vastaan Ivar eteni, seisoi salissaan ja heitti aseensa pois Vapahtajaa ajatellen... Sitten jumalaton sitoi Edmundin ja solvasi häntä häpeällisesti ja hakkasi häntä sauvoilla, minkä jälkeen hän vei hurskaan kuninkaan tukevaan elävään puuhun, sitoi hänet sinne vahvoilla siteillä ja hakkasi häntä ruoskalla. Ruoskaniskujen välissä Edmund huusi uskossaan Vapahtaja Kristukseen. Hänen uskonsa vuoksi, koska hän huusi Kristusta avukseen, pakanat suuttuivat raivokkaasti. Sitten he ampuivat häntä keihäillä, ikään kuin kyseessä olisi ollut leikki, kunnes hän oli kokonaan ohjustensa peitossa kuin siilin harjakset (aivan kuten Pyhä Sebastian oli). Kun jumalaton merirosvo Ivar näki, että jalo kuningas ei hylännyt Kristusta, vaan huuteli Häntä päättäväisellä uskolla, hän määräsi Edmundin mestattavaksi, ja pakanat tekivät niin. Edmundin huutaessa Kristusta pakanat raahasivat pyhän miehen kuolemaan ja löivät yhdellä iskulla hänen päänsä irti."
- Abbo of Fleury,  Passio Sancti Eadmundi, kääntänyt Francis Hervey
Wessexin ja Mercian valloitus
Kun Northumbria ja Itä-Anglia olivat viikinkien hallinnassa, jäljellä oli enää Mercian ja Wessexin kuningaskunnat, jotka piti valloittaa. Suuren pakana-armeijan tiellä olivat kuitenkin kuningas Æthelred ja hänen nuorempi veljensä Alfred. Legendaarinen Alfred teki ensimmäisen kerran mainetta ottamalla Wessexin armeijan yksinomaisen komennon Ashdownin taistelussa vuonna 871. Tämä oli vähällä päättyä hänen kuolemaansa, kun hän käski sotureitaan hätiköidysti hyökkäämään ennenaikaisesti viikinkien etulinjaan. Alfredin pelasti kuitenkin Æthelredin (joka legendan mukaan myöhästyi taistelusta, koska hänen rukouksensa olivat ylivoimaisia) ja hänen ratsuväkireservinsä oikea-aikainen saapuminen. Tämä oli onnekasta Englannin kohtalon kannalta: Æthelred kuoli samana vuonna, ja Alfred kruunattiin Wessexin kuninkaaksi.
Anglosaksinen kronikka kertoo, että tuhansia viikingejä kuoli Ashdownissa ja heidän armeijansa joutui pakenemaan, mutta levättyään Itä-Angliassa viikingit saavuttivat kaksi suurta voittoa Wessexin armeijoista Basingin ja Meretunin taisteluissa. Viikinkien joukkoja oli vahvistanut myös Guthrum, uuden "suuren kesäarmeijan" johtaja, ja nyt hän ja Halfdanin suuri pakana-armeija (Ivar oli palannut Dubliniin etsimään sieltä mahdollisuuksia) yhdistivät voimansa toista niistä kahdesta jäljellä olevasta englantilaisesta kuningaskunnasta vastaan, jotka vielä vastustivat heitä: Mercia.
Merciaan tunkeuduttiin nopeasti ja armottomasti, ja vuonna 874 viikingit asensivat nukkekuninkaan Reptoniin, Mercian valtakuntaan. Nyt Guthrumin johtama Suuri kesäarmeija valmistautui täydelliseen hyökkäykseen Alfredin Wessexiin. Aluksi hyökkäys oli jonkinlainen anti-kliimaksi. Viikingit hyökkäsivät Wessexin rajalle ja marssivat sitten sen linnoitusten ympäri pystyttääkseen leirin Dorsetiin. Kun hänen valtakuntansa oli murrettu, Alfred pyrki hätäisesti rauhansopimukseen, mutta se rikottiin pian, ja lisää sotilaallisia manöövereitä ja diplomityötä tehtiintisia aloitteita seurasi. Lopulta Alfred maksoi viikingeille, jotta nämä lähtisivät pois, ja Guthrum vetäytyi talvehtimaan Merciaan.
Guthrum ei kuitenkaan ollut vielä lopettanut. Hän aikoi yhä valloittaa Wessexin, ja paloitellakseen valtion hänen olisi ensin leikattava sen pää irti. Guthrum tiesi, että Wessexin valta-asema oli sen johtajalla Alfredilla. Alfred oli Wessex: kun hän oli elossa, miehet liittoutuisivat hänen kanssaan. Niinpä jouluna 878 Guthrum me -suoraan valtakunnan sykkivään sydämeen:
"878. Tänä vuonna keskitalvella kahdentoista yön jälkeisenä yönä vihollisarmeija tuli vaivihkaa Chippenhamiin, valloitti länsisaksien maan ja asettui sinne, ajoi suuren osan kansasta meren yli ja valloitti suurimman osan muista; ja kansa alistui, paitsi kuningas Alfred."
- Anglo-Saxon Chronicle, kääntänyt pastori James Ingram
Kun Alfred oli paennut, Guthrum oli menettänyt tilaisuutensa helppoon valloitukseen. Alfredin ollessa elossa hän oli uhka, kuten nuori kuningas osoitti. Somersetin soilla piileskellen Alfredilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin käydä eräänlaista sissisotaa Guthrumia vastaan, joka oli nyt Wessexin sortaja. Alfred teki äkillisiä yllätyshyökkäyksiä ja vetäytyi sitten suon varjoihin. Täältä on peräisin legendaarinen tarina Alfredin polttamasta kakusta. Tarinassa kerrotaan, että naamioitunut Alfred hakeutui metsämökkiin. Täällä Alfred poltti synkimmällä hetkellään valtakuntansa kohtaloa miettiessään kakut, joita talon emäntä oli pyytänyt häntä vartioimaan. Alfred otti vastaan tämän jyrkän nuhteen, ja episodi edusti kuninkaan syvintä hetkeä ja käännekohtaa hänen Guthrumia vastaan käymässään kampanjassa.
Keväällä 878 Alfredin seuraan liittyi Somersetin, Hampshiren ja Wiltshiren miehiä, jotka olivat juuri kylväneet satonsa ja olivat valmiita taisteluun. Tämä uusi armeija, joka oli tarpeeksi suuri kilpailemaan Guthrumin oman armeijan kanssa, marssi kohti Chippenhamin viikinkitukikohtaa, josta Alfred oli keskitalvella syrjäytetty. Nämä kaksi armeijaa kohtasivat toisensa muutaman kilometrin päässä Chippenhamista etelään, Edingtonin lähellä sijaitsevalla rinteellä (ks. paneeli alla).
Kahden valtion valtio
Tekemällä sopimuksen hävinneen Guthrumin kanssa Alfred oli luonut tien kahden kansakunnan valtiolle: anglosaksiselle ja viikinkivaltakunnalle. Vuonna 886 näiden kuningaskuntien rajat virallistettiin. Viikinkien valtakunta eli "Danelaw" miehittäisi Englannin pohjoisosan, ja suunnilleen Thames- ja Lea-jokien eteläpuolella sijaitseva alue oli anglosaksinen. Alfred ryhtyi välittömästi rakentamaan "linnakkeita"eli linnoitettuja kaupunkeja, joihin hänen kansansa voisi suojautua hyökkäyksen aikana. Alfredin sopimus Guthrumin kanssa oli ovela. Se ei kuitenkaan vaikuttanut millään tavoin muuhun viikinkiväestöön Danelawin ulkopuolella, ja monet uudet ryöstäjäjoukot kokeilivat pian onneaan Alfredin rannikoilla.
Suurin näistä armeijoista saapui 250 aluksen laivueella. Se rantautui Kentiin ja kohtasi Alfredin useissa taisteluissa, ennen kuin se ajettiin Midlandsiin ja hajaantui. Alfredin uusi laivasto lannisti muut viikinkilaivastot, ja se torjui toisen viikinkijoukon vuonna 893. Monista ryöstelevistä viikingeistä Englanti näytti tuolloin yksinkertaisesti liian vaikealta. Sen sijaan he suuntasivat huomionsa Englannin kanaalin yli Frankiaan.
Frankian ryöstöretket
Britannian ja Irlannin tavoin frankit kärsivät vuosikymmeniä viikinkien ryöstöretkistä, ennen kuin he joutuivat kohtaamaan täysimittaisia armeijan hyökkäyksiä frankkien valtakunnan sydämeen. Kaarle Suuri oli rakentanut rannikkopuolustuksen Frisian varrelle, joka oli puskurina hänen ja Tanskan kuninkaan Godfredin välillä. Kun Kaarle Suuri oli hyökännyt Friisiin, Godfred pelkäsi Tanskan olevan seuraava. Hän oli oikeassa tuntiessaan näin: suunnitelmat olivat jo Kaarle Suuren mielessä. Vastauksena Godfred rakennutti Daniverken rajapuolustusta ja hyökkäsi sitten uhmakkaasti Friisin alueelle vuonna 810. Kaarle Suurelle ei jäänyt muuta vaihtoehtoa kuin maksaa 200 puntaa (91 kg) Danegeld-hopeaa, jotta Godfred palaisi kotiin. Se oli heidän konfliktinsa loppu; vuoteen 814 mennessä molemmat johtajat olivat kuolleet, ja Kaarle Suuren seuraajaksi oli tullut Ludvig Hurskas. Godfred oli kuitenkin tasoittanut tietä viikinkiryöstäjien seuraavalle sukupolvelle.
Kun Ludvig Hurskas taisteli ylivallasta poikiensa Lotharin, Ludvig Saksan ja Kaarle Kaljupään kanssa, viikingit murtautuivat heikentyneen frankkien puolustuksen läpi. Heidän kohteenaan oli Dorestad, yksi Luoteis-Euroopan suurimmista kauppakeskuksista ja Frisian kruununjalokivi. Viikingit ryöstivät Dorestadin vuosina 834, 835, 836 ja 837. Yksi varhaisista viikinkien hyökkäyksistä Thames-joelle tapahtui Dorestadin ryöstön jälkeen vuonna 835. Myös Irlannin rannikkoa ryöstettiin armotta tuohon aikaan. Myös frankkien valtakunnan sydämessä tulvaportit oli avattu, eikä hirvittävää viikinkiaaltoa voitu pysäyttää.
Seuraavien vuosien aikana hyökkäyksistä tuli säännöllisiä ja armottomia: vuonna 841 viikingit purjehtivat Seine-jokea pitkin ja ryöstivät Rouenin; vuonna 842 kauppakeskus Quentovic ryöstettiin; vuonna 843 Loiren varrella sijaitsevaan Nantesiin hyökättiin ja sen väestö teurastettiin vilkkaana Pyhän Johanneksen päivänä; samana vuonna viikinkijoukkojen ensimmäinen talvehtiminen mantereella tapahtui Noirmoutierissa: soturit leiriytyivät tänne, "ikään kuin he olisivat aikeissa pysyä siellä ikuisesti".
Frankian vaikeuksia pahensivat Lotharin, Ludvigin ja Kaarlen valtataistelut, jotka olivat jakaneet frankkien kuningaskunnan isänsä kuoleman jälkeen. Usein veljekset liittyivät viikinkien kanssa yhteen heikentääkseen toistensa hallintoa. Erityisesti Lotharin tiedetään tehneen yhteistyötä tanskalaisen Harald Klakin kanssa useissa ryöstöretkissä, muun muassa Dorestadissa, ja myös kaksi muuta veljestä palkkasivat viikinkipalkkasotureita tai työnsivät heitä toisen veljensä rajojen suuntaan, kun se sopi heidän tarkoituksiinsa.
Viikinkien ryöstöretkistä Frankiaan tuli täysimittainen sota vuonna 845, kun, kuten eräs pariisilainen munkki totesi, "valtava pohjoisen miesten armeija tunkeutui kristittyjen rajoille" Munkki kuvasi Pariisin, joka joutui 120 hengen viikinkilaivaston uhriksi, joka purjehti Seineä pitkin ja ryösti kaupungin. Hyökkääjät eivät lähteneet ennen kuin Kaarle Kalju oli maksanut viikinkijohtaja Ragnarille - joka myöhemmin tunnettiin nimellä Ragnar Karvainen Britti - 7000 puntaa (3175 kg) hopeaa sisältäneen tanskalaisen rahan. Siitä lähtien hyökkäykset kiihtyivät, eikä Frankkien maaperää voitu enää pitää turvallisena tai pyhänä turvapaikkana:
"Laivojen määrä kasvaa, viikingien loputon tulva ei lakkaa koskaan kasvamasta. Kaikkialla Kristuksen kansa joutuu verilöylyn, polttamisen ja ryöstämisen uhreiksi. Viikingit valtaavat kaiken, mikä on heidän edessään, eikä kukaan voi vastustaa heitä. He valtaavat Bordeaux'n, Perigueux'n, Limoges'n, Angoulemen ja Toulousen; he tekevät Angersista, Toursista ja Orleansista autioita. Laivat ohittavat Seinen, ja koko alueella pahuus kasvaa. Rouen tuhotaan, ryöstetään ja poltetaan: Pariisi, Beauvais, Meaux vallataan, Melunin linnoitus tuhotaan maan tasalle, Chartres vallataan, Evreux ja Bayeux ryöstetään ja kaikki kaupungit sijoitetaan."
- Ermentarius, Saint Philibertin ihmetekojen ja käännytysten historiaa, kääntänyt R. Poupardin
Kun luostarit, kylät, kaupungit ja kaupungit joutuivat viikinkien uhreiksi, frankkien kuninkaat näyttivät pystyvän tekemään vain maksamaan heille, että he lähtisivät pois. Kuninkaallisilla määräyksillä kiellettiin kuolemanrangaistuksen uhalla hevosten ja aseiden myynti viikingeille, mutta tämä ei estänyt ryöstäjiä rikastumasta orjilla, lunnailla, ryöstösaaliilla ja tanskalaisilla rahoilla. Erään kerran Kaarle Kalju maksoi suuren summan soturi Welandin johtamalle viikinkien armeijalle toisen viikinkien armeijan karkottamiseksi. Tämä armeija maksoi Welandille myös osan saaliistaan, ja nämä kaksi armeijaa talvehtivat yhdessä frankkien maaperällä ennen kuin purjehtivat pois.
Kaupunkien linnoituksia ja linnoituksia pystytettiin hätäisesti, mutta jokisuita ei voitu suojella, ja viikingit rakensivat usein omia linnoituksiaan pitkät satamat sinne. Epätoivoissaan Kaarle Kalju mobilisoi suuren osan miespuolisesta väestöstä rakentamaan linnoitettuja siltoja siinä toivossa, että ne estäisivät viikinkien kulun Pariisin kaltaisiin jokivarren kaupunkeihin. Kaarle ei elänyt nähdäkseen, oliko hänen silloillaan vaikutustavaikka sillat eivät estäneet hyökkäyksiä, niillä oli merkitystä Pariisin piirityksessä vuonna 885.
Pariisin piiritys
Ragnarin vuonna 845 tekemän kaupungin nöyryyttävän ryöstön jälkeen Pariisi joutui jälleen pakanallisten sotureiden saaliiksi vuonna 857, tällä kertaa Ragnarin pojan Björn Ironsiden. Björn oli jättänyt Pariisin riekaleina; vain neljä kirkkoa oli jäljellä, kun hän purjehti pois. Uusien hyökkäysten jälkeen 860-luvulla pariisilaiset kehittivät sisäisen vihan viikinkejä kohtaan. Osittain tämä selittää heidän päättäväiset ponnistelunsa Sigfredin ja Sinricin johtaman toisen ryöstäjäjoukon torjumiseksi vuonna 885.
Sigfred ja Sinric purjehtivat 300 aluksen laivaston johdolla Seineä pitkin ja löysivät Île de la Citén - silloisen Pariisin pääkeskuksen - rakennettuna torneilla, linnoituksilla ja kahdella matalalla sijaitsevalla sillalla. Kun Kaarle Kaljujen seuraaja, Kaarle Paksu, oli evännyt häneltä tanskalaisrahan, viikingit piirittivät saaren. Vaikka viikingit hyökkäsivät paaluilla ja palavilla nuolilla, heidät torjuttiin. Seurasi kaksi kuukautta kestänyt piiritys. Viikingit yrittivät päästä kaupungin muureille eri keinoin, muun muassa täyttämällä Seinen roskilla ja vankien ruumiilla, mutta tuloksetta. He jopa sytyttivät kolme pitkävenettä tuleen ja purjehtivat niillä kohti saarta, mutta ne upposivat eivätkä aiheuttaneet vahinkoa.
Vaadittuaan 60 puntaa (27 kiloa) hopeaa, josta Sigfred kieltäytyi, hän lopetti piirityksen, ja hänen tilalleen tuli toinen viikinki, Rollo. Viimeinen yritys hyökätä kaupunkiin epäonnistui, ja kesällä Kaarle Paksu armeijoineen pystytti uhkaavan leirin läheiselle Monmartren kukkulalle. Kaarle ei oikeastaan aikonut taistella: sen sijaan hän rohkaisi viikingejä purjehtimaan pois ohjaamalla heidät Burgundiin, joka kapinoi häntä vastaan ja oli helposti ryöstettävissä. Sen jälkeen hän maksoi viikingille vielä 700 puntaa (317 kiloa) hopeaa, jotta nämä lähtisivät kokonaan Ranskasta. Pariisi pelastui.
Vaikka viikinkijohtaja Rollo oli suostunut lähtemään Ranskasta, hänen aikansa frankkien kanssa ei ollut vielä päättynyt. Vuonna 911 hän palasi ja johti jälleen Pariisin piiritystä. Tällä kertaa frankkien kuningas Kaarle Yksinkertainen päätti kuitenkin tehdä hänelle tarjouksen, josta hän ei voinut kieltäytyä: maata. Jos Rollo lupasi kääntyä kristinuskoon ja suojella myöhemmin Normandiaksi kutsuttua maata muilta viikingeiltä, se oli hänen hallitsijansa. Rollo suostui, nai Kaarlen tyttären Giselan ja sai kasteen Robert I:ksi. Legendan mukaan Rollo kieltäytyi suutelemasta Kaarle Yksinkertaisen jalkaa uskollisuutensa symbolina ja käski sen sijaan yhden sotureistaan tehdä sen hänen puolestaan. Tällä oli kuitenkin se valitettava vaikutus, että kuningas joutui epätasapainoon ja kaatui maahan.
Rollon kristillistäminen ja Normandian perustaminen symboloivat viikinkien toiminnan loppumista frankkien valtakunnassa. Viimeisen raportoidun Danegeldin maksun viikingeille suoritti kuningas Rudolf vuonna 926; sen jälkeen kirjat vaikenevat. Viikinkien ryöstöretket päättyivät mantereella, kuten Irlannin ja Englannin ryöstöretket, ja hyökkääjät palasivat lopullisesti kotiinsa tai heistä tuli uudisasukkaita, jotka sulautuivat paikalliseen väestöön. On kuitenkin ehkä hieman ironista, että Rollon jälkeläiset, mukaan lukien Vilhelm Valloittaja, päättivät viikinkiajan Englannin hyökkäyksen myötä vuonna 1066.

RAIDING

YLÖS: Viikinkiryöstäjät olivat Euroopan vitsaus: he aiheuttivat sekasortoa ja tuhoa kaikkialle, minne menivätkin.
VASEMMALLA: Kuva norjalaisista viikingeistä nostamassa kuppejaan onnistuneen ryöstöretken kunniaksi.

ESIPUOLINEN SIVU: Varhainen kuvakivi viikinkisoturista.

ALLA: Skuldelev 5 oli 17,3 metriä (57 jalkaa) pitkä sotalaiva, johon mahtui 26 soutajaa. Pitkän aluksen jäänteet ovat Tanskan viikinkilaivamuseossa.

YLÖS: Nykyaikainen jäljennös kuuluisasta Gokstadin laivasta, jonka omisti todennäköisesti Yngling-dynastian kuningas Olaf Gudrødsson.

ALLA: Osa viikinkiaikaisista koruista ja kolikoista, jotka löydettiin Birkan kauppakaupungista Ruotsista.

"...säälittävällä tavalla pakanain ihmisten raivokohtaukset tuhosivat Jumalan seurakunnan Lindisfarnen saarella ryöstämällä ja tappamalla."  - Anglosaksinen kronikka

Vasen: Lindisfarneen kohdistuneen hyökkäyksen kuva, jossa näkyy joitakin munkkeja, jotka "vietiin pois kahleissa" tai "hukutettiin mereen".

Edessä oleva sivu: Lindisfarneen kohdistuneesta hyökkäyksestä 1800-luvun dramaattinen kuvitus.

"Britanniassa ei ole koskaan aikaisemmin esiintynyt sellaista kauhua kuin mitä olemme nyt kokeneet pakanallisen rodun taholta." - Alcuin

VASEMMALLA: Yksi Alcuinin närkästyneistä kirjeistä, jotka hän kirjoitti muun muassa piispa Higbaldille ja kuningas Æthelredille.

ALLA: Lindisfarnen luostarin rauniot, joka perustettiin uudelleen vuonna 1093 ce sen jälkeen, kun viikinkien uhka oli ohi.

Lindisfarnen kivi

Lindisfarnen kivi on saarella sijaitsevan normannien luostarin raunioista löydetty hautamerkki, jonka uskotaan muistuttavan siellä tehdystä viikinkiryöstöstä. Kiven toisella puolella on seitsemän soturia, jotka ovat pukeutuneet jerkineihin ja heiluttavat miekkoja ja kirveitä. Kiven toiselle puolelle on kaiverrettu krusifiksi, aurinko ja kuu. Vaikka kiven uskotaan olevan tehty yhdeksännellä vuosisadalla, se on kaiverrettu viikinkiaikaisten kivikaiverrusten tyyliin, joita tavallisesti löytyy vain Skandinaviasta. Hautakiven kansallisuus ja sen tekemisen syy on edelleen arvoitus.

Aivan: Lindisfarnen kivi on eräänlainen ristiriita: sen uskotaan muistuttavan murhattuja munkkeja, mutta se on veistetty viikinkityyliin.

Vasemmalla: Kuvituskuva viikinkien hyökkäyksistä Irlannin rannikolle, jotka alkoivat vuonna 795. Vuoteen 830 mennessä hyökkääjät olivat kiertäneet koko saaren.

Oikea: Yksi seitsemästä kirjatusta viikinkien hyökkäyksestä Clonmacnoisen luostariin Irlannissa. Myös irlantilaiset itse hyökkäsivät luostariin yli 27 kertaa.

Irlantilaisten sota

Yhdellätoista vuosisadalla ilmestynyt teksti viikingeistä Irlannissa nimeltään Irlantilaisten sota muukalaisia vastaan kertoo ensimmäisistä hyökkäyksistä maan rannikoille. Siinä viikingit kuvataan "pakanoiksi", "mustiksi pakanoiksi" (luultavasti tanskalaisiksi) ja "valkoisiksi pakanoiksi" (luultavasti norjalaisiksi), vaikka nämä kaksi usein sekoitetaankin:
"Mustat pakanat tulivat ensin Britannian saarelle Tanskasta ja tekivät suurta tuhoa Englannissa; sen jälkeen he tunkeutuivat Glamorganiin ja tappoivat ja polttivat siellä paljon; mutta viimein cymiy [skotlantilainen heimo] valloitti heidät, ajoi heidät mereen ja tappoi hyvin monia heistä; sieltä he menivät Irlantiin ja hävittivät Rechreynin ja muita paikkoja. He näyttävät hyökänneen aluksi saarille, joilla oli luostareita, joilla oli jonkin verran rikkauksia; ja kun he huomasivat, että näiden laitosten saalis saatiin vain vähän tai ei lainkaan vastarintaa vastaan, he palasivat jälleen suuremmalla voimalla ja hyökkäsivät mantereelle."
- Irlantilaisten sota ulkomaalaisia vastaan, kääntänyt James Henthorn Todd
Teksti kertoo tarinan viikinkijohtaja Turgesiuksesta, "norjalaisesta, joka asettui ulkomaalaisten hallitsijaksi ja teki Armaghista valtakuntansa pääkaupungin" Turgesiuksesta tiedetään vain vähän muuta kuin se, mitä on kirjoitettu vuonna Irlantilaisten sota muukalaisia vastaan, jossa jossain kohdassa annetaan ymmärtää, että hän saattoi olla legendaarinen Ragnar Lodbrok, mikä on kyseenalaista. Teoksessa Turgesius kuvataan myös jonkinlaiseksi viikinkien yli-ihmiseksi, "joka otti haltuunsa Irlannin muukalaisten suvereniteetin", tunkeutui Armaghin luostariin, teki itsestään siellä pakanallisen apotin ja yritti käännyttää kristillisen väestön Thorin palvontaan. Lopulta Turgesius sai kuitenkin kiperän lopun: "Meathin silloinen kuningas Maelseachlainn otti Turgesiuksen vangiksi ja hukutti hänet Loch Uairiin, nykyiseen Loucrh Oweliin, lähellä Mullingaria Westmeathin kreivikunnassa."

Vasemmalla: Irlannin kuningas Brian Boru on kuvassa viikingien surmaamana Clontarfin taistelussa vuonna 1014.

ALLA: Tässä arkeologit kaivavat puisia kävelypolkuja viikinkiajan asutuksessa Dublinissa, Irlannissa.

YLÖS: Viikinkien pitkälaivojen laivasto purjehtii pitkin Brittein saarten rannikkoa etsien ryöstökohteita.

Vasemmalla: Kuvituskuva Magnus Barefootista, josta tuli viimeinen ulkomailla taistelussa kaatunut Norjan kuningas, joka joutui väijytykseen Irlannissa vuonna 1103.

YLÖS: Viikinkilaivasto lähestyy Humberin suistoa Itä-Englannissa.

Ragnar Lodbrok

Ragnar Lodbrok eli Ragnar "Karvainen Britches", kuten hänet tunnettiin, oli yksi pahamaineisimmista viikinkiryöstäjistä. Ragnaria on kuvattu eri tavoin Tanskan kuninkaaksi ja Pariisin vuonna 845 ryöstäneeksi soturiksi, ja hänet yhdistetään usein hänen poikiensa Halfdan of the Wide Embrace ja Ivar Luuton tekoihin.
Ragnar tuli samannimisen saagansa mukaan kateelliseksi poikiensa Englannissa saamasta maineesta ja päätti purjehtia armeijan kanssa Northumbriaan. Ragnar joutui kuitenkin vangiksi kärsittyään hirvittävän tappion Northumbrian kuninkaan Ællan käsissä. Ragnar ärsytti Ællaa kieltäytymällä ilmoittamasta oikeaa nimeään, ja rangaistukseksi hänet heitettiin käärmeiden kuoppaan. Tässä vaiheessa Ragnarin "karvaiset housut" pääsivät oikeuksiinsa. Käärmeiden sanotaan ommelleen ne erityisen paksusta turkiksesta, ja käärmeet pitivät Ragnarin housuja liian kovina purraakseen niitä läpi. Kun Ælla näki, että käärmeet jättivät Ragnarin rauhaan, kuningas käski nostaa hänet kuopasta, riisua ja heittää takaisin kuoppaan. Tämä teki tepposet: "kerralla käärmeet roikkuivat hänestä joka puolelta, ja hän jätti henkensä sinne suurella rohkeudella." Legendan mukaan Ragnar kuoli tarunomaisin viimeisin sanoin: "Miten possut vinkuisivat, jos tietäisivät villisian kohtalon." Isänsä kohtalo oli varmasti se, joka sai Ragnarin pojat etsimään kostoa Ællaa vastaan - vaikka hänen loppunsa olikin paljon karmeampi kuin kuolema sataan käärmeenpuremaan.

Aivan: Legendaarinen Ragnar Lodbrok on heitetty käärmekuoppaan, jossa hän kohtasi lopullisen loppunsa.

YLÖS: Tässä kartassa näkyy Suuren pakanallisen armeijan reitti vuosina 865-878.
1. 	865: Suuri pakanoiden armeija saapuu Itä-Angliaan.
2. 	866: York vallataan.
3.	 Maaliskuu 867: Englantilaiset hyökkäävät tanskalaisten kimppuun.
4.	 867-68: Tanskalaiset talvehtivat Nottinghamissa.
5.	 869-70: Tanskalaiset talvehtivat Thetfordissa.
6.	 Marraskuu 869: Tanskalaiset tappavat Edmundin.
7.	 871-72: Tanskalaiset talvehtivat Lontoossa.
8.	 872-73: Tanskalaiset talvehtivat Lontoossa.
9. 	873: Suuri pakana-armeija jakautuu Reptonissa ja lähettää armeijat sekä Northumbriaan että Wessexiin.

Edellä: Kuningas Edmund, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Edmund marttyyri, saa Ivar Luuton käskyn sitoa hänet puuhun.

ALLA: Kuvituskuva, jossa Alfred Suuri sinetöi voiton suurta pakanoiden armeijaa vastaan Ashdownin taistelussa vuonna 871.

YLÖS: Alfred Suuri naamioituu laulajaksi saadakseen tietoja viikinkihyökkääjiltä. Tässä Alfred tuodaan esiintymään kuningas Guthrumin eteen.

ESIPUOLINEN SIVU: Kaarle Suuri katsoo tyrmistyneenä, kun Godfredin johtama viikinkisotajoukko hyökkää vastikään liitettyyn Frisian alueeseen.

ALLA: Alfred Suuri saa nuhteita poltettuaan tunnetusti kakut.

Edingtonin taistelu

Paras säilynyt kertomus Edingtonin taistelusta on peräisin walesilaiselta munkilta Asserilta, joka liittyi Alfredin hoviin kuninkaan käskystä ja kirjoitti elämäkerran vuonna 893:
"Seuraavana aamuna hän [Alfred] siirsi sieltä standaarinsa ja saapui paikkaan nimeltä Edington ja taisteli tiiviillä kilviseinällä kiivaasti koko pakanoiden armeijaa vastaan; hänen hyökkäyksensä oli pitkä ja kiihkeä, ja lopulta hän voitti jumalallisen avun avulla ja kukisti pakanat erittäin suurella teurastuksella. Hän ajoi heitä takaa ja tappoi heidät heidän paetessaan linnoitukseen asti, jossa hän otti haltuunsa kaiken, mitä löysi sen ulkopuolelta - miehiä, hevosia ja karjaa - ja surmasi miehet heti; ja pakanallisen linnoituksen porttien eteen hän leiriytyi rohkeasti koko armeijansa kanssa. Ja kun hän oli viipynyt siellä 14 päivää ja pakanat olivat kokeneet nälän, kylmyyden, pelon ja lopulta epätoivon kauhut, he pyysivät rauhaa, jossa kuningas saisi ottaa heiltä niin monta nimeltä mainittua panttivankia kuin halusi, mutta hän ei antaisi heille yhtäkään - sellaista rauhaa he eivät olleet koskaan ennen tehneet kenenkään kanssa. Kun kuningas kuuli heidän viestinsä, hän tunsi sääliä ja otti heiltä omasta tahdostaan vastaan niin monta nimettyä panttivankia kuin hän halusi. Tämän lisäksi panttivankien ottamisen jälkeen pakanat vannoivat, että he lähtisivät pikimmiten hänen valtakunnastaan, ja myös heidän kuninkaansa Guthrum lupasi ottaa vastaan kristinuskon ja ottaa vastaan kasteen kuningas Alfredin käsissä. Kolmen viikon kuluttua pakanakuningas Guthrum ja 30 valittua miestä hänen armeijastaan tulivat kuningas Alfredin luo Aller-nimiseen paikkaan Athelneyn lähellä. Alfred otti hänet vastaan kuin adoptiopojan ja nosti hänet pyhästä kastealtaasta, ja hänen kasteensa kahdeksantena päivänä tapahtui kuninkaallisessa huvilassa nimeltä Wedmore. Kasteen jälkeen hän viipyi kuninkaan luona 12 yötä, ja hänelle ja kaikille hänen mukanaan olleille miehille kuningas antoi anteliaasti monia arvokkaita lahjoja."
- Asser's Life of King Alfred, kääntänyt W.H. Stevenson

OIKEALLA: Alfred vastaanottaa Guthrumin Allerissa voitettuaan viikinkien Edingtonin taistelussa.

Edessä oleva sivu TOP: Viikingit piirittävät Pariisia vuonna 845. Keskiaikainen kaupunki oli tuolloin kokonaan nykyisen Île de la Citén alueella.

Edessä oleva sivu ALAS: Kartta, jossa näkyy Sigfredin, Sinricin ja Rollon Pariisin piiritys vuonna 885 ja sitä seuranneet Kaarle Paksun hyväksymät hyökkäykset.

OIKEIN: Viikingit piirittivät Pariisin muureja lyömällä pässejä ja liekehtiviä nuolia, mutta heidät torjuttiin kuuman vahan ja pikeen avulla.

OIKEALLA: Kaarle Paksun näytetään sopivan viikingeille maksettavasta hopeamäärästä, jotta nämä lähtisivät Ranskasta: yhteensä 700 puntaa (317 kg).

ALLA: Björn Ironsiden ja Hasteinin alukset laskeutuvat Italiaan.

ALLA: Rollon hauta, viikinki, josta tuli Normandian hallitsija ja Vilhelm Valloittajan esi-isä.

Viikingit Välimerellä

Lindisfarnen kivi on saarella sijaitsevan normannien luostarin raunioista löydetty hautamerkki, jonka uskotaan muistuttavan siellä tehdystä viikinkiryöstöstä. Kiven toisella puolella on seitsemän soturia, jotka ovat pukeutuneet jerkineihin ja heiluttavat miekkoja ja kirveitä. Kiven toiselle puolelle on kaiverrettu krusifiksi, aurinko ja kuu. Vaikka kiven uskotaan olleen hullu Kuuluisin viikinkien hyökkäys Välimerelle oli Björn Ironside, joka Pariisin mielivaltaisen ryöstämisen ja tuhoamisen jälkeen purjehti Seineä pitkin Atlantille tutkimaan. Viikinkien ryöstäjät olivat jo aiemmin kulkeneet Espanjaan asti. Vuonna 844 raportoidun 100 aluksen laivaston kerrottiin purjehtineen Iberian niemimaan ympäri, hyökänneen Lissaboniin ja purjehtineen sitten Sevillaan, jonka he ryöstivät ja valtasivat useiden päivien ajan. Ryöstettyään ympäröivää maaseutua viikingit kuitenkin murskattiin maurien armeijan toimesta, joka omien kertomustensa mukaan tuhosi 30 laivaa, tappoi 1000 ja otti 4000 viikingiä vangiksi.
Viisitoista vuotta myöhemmin Björn Ironside ja Hastein, tanskalaiset johtajat, joita joskus sanotaan Ragnar Lodbrokin pojiksi, seurasivat samanlaista reittiä kuin aikaisemmat maanmiehensä kylvämällä kaaosta Välimeren rannikolla. Lupaavan alun jälkeen maurien alukset kuitenkin väijyivät 62 laivaa käsittänyttä viikinkilaivastoa Guadalquivir-joen suulla. Päästyään nopeasti pakoon viikingit päättivät olla seuraamatta edeltäjiään Sevillaan, vaan purjehtivat sen sijaan Gibraltarin salmen kautta Algecirasiin, joka oli kypsä poimittavaksi. Sen jälkeen viikingit ryöstivät Pohjois-Afrikan rannikkoa ja kaappasivat siellä orjia, ennen kuin he talvehtivat Baleaareilla ja jatkoivat matkaansa kohti Lunaa, italialaista kaupunkia, jota he erehdyksessä luulivat Roomaksi. Kaupungin ryöstön jälkeen viikingit jättivät sinne riimukirjoituksen käyntikortin. Nykyään nämä riimut, jotka on kaiverrettu kömpelösti yhteen kaupungin marmoripatsasleijonista, ovat tulkitsemattomia - mutta niiden yleinen viesti on selvä: "Björn Ironside ja Hastein olivat täällä".
Päästäkseen kotiinsa Pohjois-Eurooppaan viikingit joutuivat selviytymään Gibraltarin salmen ympärillä käytyjen maurien laivaston kanssa käytyjen uusien kahakoiden sarjasta. Aikoinaan ylpeä viikinkilaivasto kärsi pahoja vaurioita, ja eloonjääneet nilkuttivat nöyrästi kohti kotia. Alkuperäisestä 62 laivasta vain 20 näki enää Skandinavian rannat. e yhdeksännellä vuosisadalla, ja se on kaiverrettu viikinkien kivikaiverrusten tyyliin, joita tavataan yleensä vain Skandinaviassa. Hautakiven kansallisuus ja syy sen luomiseen on edelleen arvoitus.

Kartta, jossa näkyy kaksi viikinkien hyökkäystä Espanjaan ja Välimerelle. Toisen hyökkäyksen tekivät Björn Ironside ja Hastein, jotka johtivat laivaston Välimerelle ryöstösaalista etsien. Heidän lopullinen kohteensa oli Luna, jonka he ryöstivät luultuaan sitä erehdyksessä Roomaksi.

Soturit ja aseet

Viikinkisotureilla oli tarunomainen maine hurjuudestaan taistelussa. Kristilliset kronikoitsijat kuvailivat heidän tekojaan kauhulla, kun taas saagoissa ylistettiin heidän sankaruuttaan. Ne soturit, jotka erottuivat muista, olivat miehiä, "...jotka ryntäsivät eteenpäin ilman haarniskaa, olivat hulluja kuin koirat tai sudet, purivat kilpeensä ja olivat vahvoja kuin karhut tai villit härät ja tappoivat ihmisiä yhdellä iskulla, mutta eivät kertoneet itsestään tulta eivätkä rautaa. Näitä kutsuttiin berserkereiksi".

Berserkkerit olivat puolimytologisia viikinkisotureita, jotka vaahtosivat suustaan ja taistelivat voimalla ja vimmalla, joka sai heidän vihollisensa vapisemaan pelosta. Juuri berserkeri on antanut meille suositun kuvan viikinkisotureista. Jotkut kuitenkin kiistävät, että heitä olisi edes ollut olemassa. Silti tarinoita berserkereistä on runsaasti islantilaisissa saagoissa, joissa heitä sekä kunnioitetaan kaikkein voimakkaimpina viikinkisotureina että halveksitaan rumina, järjettöminä psykopaatteina.
Sana "berserker" saattaa juontua sanasta "bare of shirt", joka tarkoittaa taisteluun lähtemistä ilman haarniskaa, tai "bear-shirt", koska he käyttivät eläinten nahkoja. Saagoissa berserkerit yhdistettiin usein myös muodonmuutoksiin, ja he saattoivat ottaa karhun tai suden muodon tai ainakin omaksua näiden petojen ominaisuudet ennen taisteluun lähtöä. Osoitteessa Haraldskvæðiharald Finehairista kertovassa skaldirunossa hänen berserkereitään kutsutaan "suden nahoiksi", ja taistelussa he "kantavat verisiä kilpiä, ja heidän keihäänsä ovat verestä punaiset, kun he tulevat taistelemaan"
Berserkereiden kerrotaan usein olevan immuuneja loukkaantumiselle tai "aseiden välähtävän heistä". On epäselvää, johtuuko tämä eläinten nahoista, joita he saattoivat käyttää, vai suuremmasta kivun sietokyvystä, joka saavutettiin joutumalla raivokkaaseen tilaan. Tämä tila kuvataan usein hulluuden kohtaukseksi, raivoksi, joka tunnetaan nimellä "berserkergang".
Berserkergang tarttui miehiin vilunväristyksellä, joka aiheutti vapinaa, hampaiden kolinaa, kuumapäisyyttä ja kasvojen punaisen turvotuksen. Tämän jälkeen berserkersit joutuivat suureen raivon tilaan, jossa he ulvoivat kuin eläimet, purivat kilpensä reunoja ja hyökkäsivät kaiken liikkuvan kimppuun. Berserkersoturi ei pelännyt mitään, ja hän hakkasi maahan jokaisen, joka astui hänen tielleen - ystävän, perheenjäsenen tai vihollisen.
Tapaus, jossa berserkerserkeri ei tunnista perhettään, kerrotaan kirjassa Egilin saagassa. Tarinassa Egilin isä Skallagrim joutuu berserkergangin - jota kutsutaan "muotovahvuudeksi" - valtaamaksi, kun hän pelasi pallopeliä poikansa ja toisen pojan, Thordin, kanssa:
"Thord ja Egil asettuivat Skallagrimia vastaan pelissä, ja hän väsyi heidän edessään, niin että Skallagrim voitti. Mutta illalla auringonlaskun jälkeen Egilillä ja hänen kumppanillaan alkoi mennä huonommin. Silloin Skallagrim tuli niin vahvaksi, että hän tarttui Thordiin ja löi hänet maahan niin rajusti, että kaikki luut murtuivat ja hän kuoli. Sitten hän tarttui Egiliin. Skallagrimin palvelijattarena oli Thorgerdr Brak, joka oli lapsena hoitanut Egiliä; hän oli iso nainen, vahva kuin mies ja taikavoimainen. Brak sanoi: "Käännätkö, Skallagrim, muotovoimasi poikaa vastaan?" Hän sanoi: "En Silloin Skallagrim päästi Egilin irti, mutta tarrasi häneen kiinni. Hän irrottautui ja lähti kannoillaan Skallagrim perässään. Niin he menivät Digranessin äärimmäiseen pisteeseen asti. Sitten hän hyppäsi kalliolta veteen. Skallagrim heitti hänen peräänsä suuren kiven, joka osui häntä olkapäiden väliin, eikä hän enää koskaan noussut ylös."
- Egilin saaga, käännetty
w.C. Green
Mukaan Hrólfin saagan mukaanmukaan berserkerin kokemaa suurta voimaa ja kivuttomuutta seurasi välittömästi uupunut tila, jossa soturi oli "niin voimaton, ettei hänellä ollut puolta voimistaan, ja hän oli yhtä heikko kuin olisi juuri noussut vuoteesta sairauden jäljiltä". Tämä kesti noin päivän ajan." Saagojen mukaan yksi tapa tappaa berserkeri oli odottaa, kunnes hänen raivonsa oli lähtenyt, ja hyökätä sitten hänen kimppuunsa sen jälkeisessä heikentyneessä tilassa. Saagoissa berserkergang oli tila, joka saattoi tarttua miehiin varoittamatta. Toisinaan se iski soturiin juuri ennen taistelua. On monia teorioita siitä, miten soturit valjastivat berserkergangin voiman. Alkoholia, hallusinogeenisiä sieniä tai itseaiheutettua hysteriaa on ehdotettu. On myös oletettu, että soturit kävivät läpi rituaalin, johon kuului uhraus Odinille ja suden tai karhun veren juominen.
Tiedetään, että Harald Finehair käytti berserkereitä armeijansa iskujoukkoina, ja muut viikinkikuninkaat käyttivät heitä henkilökohtaisina henkivartijoina. Saattaa olla, että nämä eliittisoturit kykenivät saamaan berserkergangin aikaan tarvittavana hetkenä rituaalisilla keinoilla. Berserkereiden taistelusta on kerrottu useissa kertomuksissa, joissa heidät kuvattiin taistelevan alasti, siniseksi värjättyinä tai karhun- tai sudenpeitteisinä ulfheðnar tai "suden nahkoihin pukeutuneet miehet". Vaikka berserkerit olivatkin arvokkaita konfliktin näyttämöllä, sen ulkopuolella heitä kuvailtiin usein yhteiskunnan turmioksi. Viikinkisoturikoodissa vaadittiin uskollisuutta ja uskollisuutta johtajaa ja tovereita kohtaan, mutta berserkereiden tiedettiin kääntyvän umpimähkään ystäviä ja läheisiä vastaan.
Saagoissa berserkeistä kerrotaan usein, että heidän taistelutehtävänsä lisäksi he olivat raakoja murhaajia ja seksuaalirikollisia, jotka elivät viikinkisyhteiskunnan sääntöjen vastaisesti. Heidän kuvaillaan näyttävän peikoilta, joilla on "mustat silmät ja keskeltä yhteenliitetyt kulmakarvat", ja olevan "enemmän hirviöitä kuin miehiä" Ei ehkä ole ihme, että kun viikinkiajan Skandinavia kääntyi kristinuskoon, berserkergangista tuli sietämätöntä. Vuonna 1015 Erik Bloodaxe kielsi berserkkerit ja teki berserkergangin harjoittamisesta rangaistavaa. Myöhemmin myös holmgang-nimellä tunnetut kaksintaistelut kiellettiin. Tämä esti berserkkereitä haastamasta soturia kaksintaisteluun, jotta tämä voisi viedä hänen omaisuutensa ja naisensa. Islantilaiset Egilin saaga kirjataan tällainen tapaus:
"Gyda meni Egilin luo ja sanoi: 'Minä kerron sinulle, Egil, miten asiat ovat meillä. On mies nimeltä Ljot Pale. Hän on berserkki ja kaksintaistelija; häntä vihataan. Hän tuli tänne ja pyysi tytärtäni vaimokseen, mutta me vastasimme heti ja kieltäydyimme. Sen jälkeen hän haastoi poikani Fridgeirin taisteluun, ja hänen on huomenna lähdettävä tähän taisteluun Vors-nimiselle saarelle. Minä toivoin, Egil, että sinä lähtisit taisteluun Fridgeirin kanssa." ... Seuraavana päivänä Fridgeir valmistautui lähtemään, ja monet lähtivät hänen mukaansa, Egil oli yksi heistä. Nyt oli hyvä matkasää.
Pian he saapuivat saarelle... Pian sinne saapui Ljot seurueineen. Sitten hän valmisteli hänet taisteluun. Hänellä oli kilpi ja miekka. Ljot oli suuri ja vahva mies. Ja kun hän astui kentällä taistelun paikalle, hänet valtasi berserkin raivokohtaus; hän alkoi karjuen karjua ja puri kilpeään... Ljot ponnahti nopeasti jaloilleen. Egil syöksyi hänen kimppuunsa ja antoi heti iskun. Hän painoi Ljotia niin lähelle, että tämä ajautui taaksepäin, ja kilpi siirtyi hänen edestään. Silloin Egil iski Ljotia kohti, ja isku osui Ljotia polven yläpuolelle ja vei hänen jalkansa pois. Ljot kaatui ja kuoli pian. Sitten Egil meni sinne, missä Fridgeir ja hänen seurueensa seisoivat. Häntä kiitettiin sydämellisesti tästä työstä."
- Egilin saaga, kääntänyt
W.C. Green
Berserkereistä on vain vähän kirjattuja kertomuksia 1100-luvun puolivälistä lähtien. Kuten kaikkia pakanallisia perinteitä, kuten loitsuja ja muodonmuutoksia, myös berserkergangia pidettiin vaarallisena pakanallisena käytäntönä, jolla ei ollut sijaa kristillisessä yhteiskunnassa. Berserkkerit katosivat näkyvistä, samoin kuin Odin-jumala, jolle he olivat omistautuneet.
Soturin tie
Berserkkerit eivät olleet ainoita, jotka kuuluivat uskomusjärjestelmään, jota hallitsivat taikuus, yliluonnolliset voimat ja sodanjumalat. Kaikki viikinkien jumalat olivat tavalla tai toisella olemassa auttaakseen ja suojellakseen sotureitaan. Taisteluun lähtevä viikinki sai Odinin, Thorin ja Freyan suojelemaan itseään, ja Valkyyriat nostivat kaatuneet Valhöliin. Valkyriat olivat pelottavia verilöylyjen demoneita, jotka etsivät taistelukentältä kuolleita, ja niillä oli nimiä kuten Kilvenkaivaja, Hampaanmurskaaja ja Taisteluhakkaaja. Vanhan norjan runoissa kuvataan myös yliluonnollisia olentoja, kuten koirahenkiä ja jättiläispeikkoja, jotka hiippailivat viikinkitaistelujen liepeillä.
Väkivallan rituaaleihin liittyviä esineitä otettiin mukaan taisteluun - riipuksia, loitsuja ja amuletteja on löydetty soturihaudoista. Eräs tällainen löytö, Thorin vasaraa Mjöllniriä esittävä kaulakoru, kielsi jumalan tarjoamat suojavoimat: soturia, jonka luona se makasi, oli keihästetty läpi face, suolistettu ja mahdollisesti kastroitu.
Jumalten jälkeen soturin tärkein uskollisuus kohdistui sotatovereihin ja jarliin tai kuninkaaseen. Lojaalisuus oli sidoksissa viikinkien kunniakoodiin: johtajan seuraaminen kuolemaan asti oli välttämätön kunnia-asia; johtajan hylkääminen taistelussa oli yksi vakavimmista rikoksista, joita voitiin kuvitella. Tämä peruslojaliteetti koski kaikkia "[vikingin]" jäseniälid"eli kuninkaan soturijoukkojen seurueeseen. Viikinkien armeija oli yksinkertaisesti suuri lid joka oli kokoontunut yhteen hyökkäystä varten. Kun hyökkäys tai kampanja oli päättynyt, armeija hajosi, ja soturit matkustivat kotiin tai matkasivat muualle liittyäkseen toiseen armeijaan. Skandinavian kotiseuduilla verojärjestelmä edellytti, että kaikki paikalliset miehet kantoivat aseita ja liittyivät hätätilanteessa herransa seuraan.
Jarlilta odotettiin, että hän johti eturintamaa ja kannusti miehiään innostavalla puheella ennen taistelun alkua. Kuuluisa esimerkki on kuningas Haakon Hyvä, Erik Bloodaxen velipuoli, jonka kuoleman ikuisti hänen skaldinsa Eyvindr Skaldaspillir. Eyvindr kuvaili kohtalokasta aamua ennen Haakonin taistelua Erik Bloodaxen poikia vastaan. Kun Haakon kokosi sotureitaan, hän riisui haarniskansa ja vitsaili miestensa kanssa ennen rynnäkköä taisteluun:
"Haakon heitti haarniskansa alas, työnsi takkinsa pois -
Suurisydäminen herra, ennen kuin hän lähti taisteluun..
Naureskeli miehilleen, maataan hän nyt puolustaisi
Iloinen sankari, kullattuun kypäräänsä pukeutuneena.
Kuninkaan miekka leikkasi terävästi -
Vihollisen haarniskan läpi, kuin veden läpi, -
Keihäänvarret kolisivat, kilvet halkesivat..
Sotamiekat iskeytyivät miesten kypärään.
Kallot ja kilvet poljettiin maahan
Kovat miekat ja Pohjolan jumalat -
Taistelu riehui saarella, kuningas punastui..
Kiiltävät kilvet verenvuodatuksesta.
Haavatulet paloivat verisissä viilloissa
Missä pitkät parrat nostivat sotureiden henkeä vastaan
Haavameri vyöryi korkealle miekkojen terien ympärille..
Juoksi nuolenpuro Stordin rantaan.
Punaiset sotakilvet soivat toisiaan vasten,
Skogulin ukkosen jyrinä soi pimeällä taivaalla
Odinin myrsky paisutti verenpunaisia aaltoja..
Kun monen miehen poika niitettiin taistelussa.
Silloin istuivat herrat miekat heilutellen -
Kilvet murskattuina ja takit riekaleina..
Ei ollut onnellinen heidän sydämessään se miesjoukko..
Kun he kulkivat kohti Valhöllin kaupunkia."
- Eyvindr skaldaspillir, Hákonarmál, koottu Lee M. Hollanderin ja Samuel Laingin käännöksistä
Kun jarl tai kuningas oli pitänyt miehilleen puheen, viikinkitaistelu alkoi tyypillisesti huutamalla, ulvomalla ja heittämällä vihollisen linjoille sanallisia solvauksia. Rintakehiä kolkutettiin, korsuja rätisi ja aseita iskettiin kilviin. Taistelu alkoi nuolilaukauksilla ja keihäiden heittelyllä. Sitten armeija muodosti lähempänä toisiaan kilvimuurin - taistelumuodostelman, jossa sotilaat seisoivat yhdessä päällekkäin kilvet päällekkäin muodostaen läpäisemättömän esteen. Kahden kilvimuurin törmätessä toisiinsa alkoi raju tönimismatsi, jossa soturit viiltelivät toistensa paljaita jalkoja ja päitä. Kahden suojamuurin välinen kilpailu saattoi kestää tuntikausia, ja taistelukentällä syntyi pattitilanne, joka voitiin katkaista vasta, kun toinen muuri väsyi ja luhistui tai yritti vetäytyä. Kilpimuurin vahvuus oli sen yhtenäisyydessä, ja kun se hajosi, se tapahtui nopeasti ja näyttävästi. Tämän jälkeen seurasi tyypillinen lähitaistelu, jossa yksittäiset soturit taistelivat lähitaistelussa.
Soturit hakivat jarlilta sekä inspiraatiota että komentoa taistelukentällä. Hän taisteli henkilökohtaisen henkivartijansa ympäröimänä ja antoi käskynsä puhallinsoittimien välityksellä. Viikinkijohtajan miehet pystyivät helposti erottamaan hänet taistelun kaaoksessa hänen lippunsa perusteella, jota erityisen vahva ja taitava soturi piti korkealla. Oli tärkeää, ettei lippu putoaisi taistelussa, ja sen menettäminen oli katastrofi. Yksi tällainen esimerkki oli Odinin symbolia, korppia, esittävä lippu, jonka Alfredin miehet saivat haltuunsa viikinkien hävitessä Edingtonin taistelussa vuonna 878.
Viikinkien armeijat olivat erittäin liikkuvia maalla. He olivat tottuneet marssimaan pitkiä matkoja ja valmistelemaan improvisoituja puolustuksia, jotka sopivat maastoon tai edessä olevaan taisteluun. Näihin puolustuksiin saattoi kuulua paliskadeja, kuoppia ja pitkillä seipäillä vuorattuja ojia. Kirkkoja ja muita kivirakennuksia käytettiin tilapäisten viikinkilinnoitusten keskipisteiksi, kuten Reptonissa Derbyshiressä. Suuri pakana-armeija talvehti Reptonissa vuonna 873 ja teki kaupungin St Wystan -kirkosta päämajan. Kirkon ympärille rakennettiin D-kirjaimen muotoinen aita ja oja, jonka korkeasta tornista avautui laaja näkymä ympäröivään maaseutuun.
Monien viikinkitaistelujen tavoitteena ulkomailla oli usein kaksi päämäärää: ensinnäkin voiton saavuttaminen vastustajasta ja toiseksi kunnianosoituksen, usein Danegeldin, kerääminen. Kun taistelua ei voitettu lopullisesti, viikinkien armeijat julistivat aselevon nostamalla kilven korkealle. Molempien osapuolten johtajat vannoivat sitten aseidensa yläpuolella valalla rauhansopimuksen ehdot.
Aseet ja haarniskat
Soturin aseet olivat hänen arvokkainta omaisuuttaan, ja ne haudattiin hänen mukanaan käytettäväksi tuonpuoleisessa elämässä. Vapailla miehillä oli oikeus ja velvollisuus kantaa aseita, ja aseiden kantaminen oli olennainen osa soturin olemusta. Viikingit uskoivat, että heidän lopullinen kohtalonsa oli ennalta määrätty syntymässä, mutta kaikki muu siihen asti oli vielä päättämättä. Sotureita rohkaistiin siksi olemaan rohkeita elämässä, tarttumaan tilaisuuteen ja luomaan suurta mainetta.
Viikinkisoturit taistelivat pääasiassa miekoilla, kirveillä, keihäillä, jousilla ja nuolilla ja suojautuivat kilvillä, kypärillä ja ketjupanssaripaidoilla. Aseet olivat kuitenkin kalliita ja aikaa vieviä valmistaa. Vain varakkaimmat viikingit pystyivät varustautumaan kaikilla aseilla, ja köyhimmät soturit joutuivat tyytymään pelkkään kirveeseen. Kallein ase oli miekka, ja niitä pidettiin arvokkaina perintöesineinä, jotka siirtyivät sukupolvelta toiselle.
Skaldit ylistivät kuuluisien sotureiden kantamia suuria miekkoja, ja niille annettiin nimiä, kuten Leg Biter, Truce Breaker, Life Taker ja War Flame. Miekka oli usein soturin arvokkain esine, ja sen menettäminen oli katastrofi. Jumalille uhratuissa aseissa käytettyjä aseita on löydetty hyvin säilyneinä soilta. Nämä arkeologiset löydöt muodostavat lähes kaiken tietämyksemme viikinkien aseista.
Miekat
Viikinkimiekka oli tyypillisesti noin 1 kilon painoinen, ja siinä oli yhden käden ote, jotta soturi saattoi pitää kilpeään toisessa kädessä. Terä oli kapeneva, kaksiteräinen, 60-90 cm (24-36 tuumaa) pitkä ja 4-6 cm (1,5-2,3 tuumaa) leveä. Jotta terä olisi kevyt, siihen tehtiin "fuller", eli keskellä oleva syvennys, joka oli usein koristeltu esimerkiksi kirjaimilla tai symboleilla, jotka seppä veisteli terään.
Viikinkiajan terä taottiin "mallihitsaukseksi" kutsutulla menetelmällä. Siinä useita tulikuumia rautapalkkeja kierrettiin ja vasaroitiin yhteen. Miekan keskellä käytettiin pehmeää, vähähiilistä rautaa joustavuuden vuoksi ja kovaa, runsashiilistä terästä vahvan terän vuoksi. Tämän jälkeen miekan terään kiinnitettiin kahva, joka koostui sangasta, kahvasta ja poikkisuojasta, ja se kiillotettiin peilipintaiseksi. Kahvat valmistettiin usein kääritystä nahasta, mutta myös puusta, rautalangasta, norsunluusta ja luusta tehtyjen kahvojen jäänteitä on löydetty.
Vaikka miekan valmistukseen käytettiin paljon huolellisuutta ja huomiota, kaikki miekat eivät olleet samanlaisia. Osoitteessa Olafin saagassakuningas huomaa, että hänen miehensä miekat eivät tee haluttuja viiltoja, ja he selittävät sen: "Miekat ovat tylsiä ja täynnä lovia." Pienempi miekka, jota kutsuttiin "saxiksi" ja joka oli 30-60 senttimetrin (12-24 tuuman) mittainen yksiteräinen terä, oli usein karkeasti valmistettu ja todennäköisesti epäonnistui. Saagoissa kerrotaan myös, että pienempien miekkojen terät sekä taipuivat että murtuivat taistelussa ja että ne oli taivutettava takaisin muotoonsa ennen kuin taistelua voitiin jatkaa.
Samanlaisia ongelmia näyttää olleen myös tupien kanssa: saagoissa kerrotaan, että noituneet miekat ovat jääneet kiinni tupiintuppeen, ja tuppeen, joka hajoaa niin, että miekka putoaa ulos ja katoaa. Viikinkiajan tuppea valmistettiin puusta, joka oli kääritty nahkaan ja jonka sisäpuolella oli villakerros terän suojaksi. Tuppea kannettiin usein vasemman olkapään yli tai se ripustettiin vyötärölle.
Miekka ilman tuppea katsottiin ongelmalliseksi, ja niinkin paljon, että vuonna Harðarin saagassainðridi kieltäytyy maksamasta miekkaa, koska siinä ei ollut tupea. Osoitteessa Olafin saagassa, kuningas käsittelee Halfredia, skaldia, jota hän kutsuu "vaikeuksien säveltäjäksi", esittämällä hänelle ongelman ratkaistavaksi. Hän antaa hänelle miekan, jossa ei ole tupia, ja käskee häntä säveltämään siitä laulun, jonka jokaisella rivillä on sana "miekka". Tämä on Halfredin runo:
"Tämä miekkojen miekka on minun
palkintoni.
Sille, joka osaa käyttää
miekkaa,
Ja miekallaan palvella
herraa,
Mutta haluaa miekan, hänen kohtalonsa on kova.
Kunpa saisin herrani luvan -
Tälle hyvälle miekalle tupen
valita:
Olen kolmen miekan arvoinen, kun miehet
kun miekkoja on kolme miekkaa,
Mutta miekan tuppea en nyt saa..
suren."
- Kuningas Olafin saaga, kääntänyt Samuel Laing
Kuningas antaa sitten Halfredille tupen, mutta huomauttaa, että yhdestä rivistä puuttuu sana "miekka". Halfred vastaa: "Mutta sen sijaan yhdessä rivissä on kolme miekkaa." "Se on totta", kuningas myöntää.
Kirveet
Kirveet yhdistetään yleisesti viikinkisotureihin, ja ne olivat halvempi ja helpommin saatavilla oleva vaihtoehto miekalle. Jopa viikinkisyhteiskunnan köyhimmälläkin jäsenellä oli varaa hankkia kirves puunhakkuuta varten, ja se oli käyttökelpoinen ase, jos hänet kutsuttiin taisteluun.
Useimmat sotakirveet olivat kuitenkin kevyempiä, terävämpiä ja tasapainoisempia kuin puunhalkaisukirveet. Sotakirveet olivat yksiteräisiä ja valmistettu raudasta, jossa oli kova teräksinen leikkaava reuna. Kirveen pää oli 7-45 senttimetriä pitkä ja yleensä kiilamainen. Myös "parrakirveessä" oli kiilan muotoinen, mutta siinä oli myös näkyvä pohjakoukku, ikään kuin raudasta olisi poistettu puolikuun muotoinen pala. Kirveen käden pituus oli 70-150 cm (27-59 tuumaa) riippuen siitä, oliko asetta tarkoitus käyttää yhdellä vai kahdella kädellä. Jopa kaksikätinen kirves saattoi olla kevyt ja painaa vain 800 grammaa.
Vaikka kirveet olivat arvoltaan miekkaa vähäisempiä, ne olivat usein soturin arvokkaita esineitä, ja ne oli valmistettu taidokkaasti kulta- ja hopeakoristeellisilla upotuksilla. Miekkojen tapaan kirveille annettiin nimiä, kuten "Mustat jalat", "Taivaan kaapija", "Tippuvesi" ja "Taistelukoira".
Viikinkikirjallisuudessa on runsaasti viitteitä siitä, että kirveillä halkaistiin miesten kalloja, mutta niiden käyttö aseena oli muutakin kuin vain leikkaamista ja hakkaamista. Kirveen terää käytettiin myös tappavasti, erityisesti parrakkaissa kirveissä. Niillä saattoi koukuttaa puolustajan kilven tai aseen pois tai kurottaa kilpimuurin alle vetääkseen vastustajan nilkoista. On myös esimerkkejä siitä, kuinka soturit käyttivät kirvestä myös koukkuun puolustuksen muuriin tai paliskuntaan ja vetivät itsensä ylös. Kirveen kahvaa, joka oli joskus suojattu nahka- tai metallikääreellä, voitiin käyttää myös iskujen torjumiseen sen pituussuunnassa tai terävän iskun antamiseen kirveen takapäästä. Pienempiä kirveitä heitettiin toisinaan erityisesti kilvimuurin takana olevista linjoista, joista ammuttiin myös muita ohjuksia, kuten keihäitä, kiviä ja nuolia.
Viikinkikirveen tehokkuudesta huolimatta saagoissa kerrotaan useista tapauksista, joissa kirveen päät särkyivät, usein osuessaan kiveen viiltämisen jälkeen vihollisen ruumiinosan läpi. Toisinaan kirveet saattoivat aiheuttaa onnettomuuksia tovereita kohtaan, kuten Njalin saaga kuvaa:
"Thorgeir Craggeir juoksee sinne, missä Thorkel Sigfusin poika seisoi, ja juuri silloin hänen selkänsä takaa juoksi mies, mutta ennen kuin hän ehti tehdä Thorgeirille pahaa, Thorgeir nosti kirveen, 'Sodan Ogressin', molemmilla käsillään ja iski kirveen vasaran selkäsaunalla hänen takanaan seisovan päähän niin, että hänen kallonsa murskautui pieniksi palasiksi. 'Tämä on tapettu', sanoi Thorgeir, ja mies kaatui heti maahan ja kuoli. Mutta kun hän syöksyi kirveellä eteenpäin, löi hän Thorkelia olkapäähän ja hakkasi sen irti, käsivarsi ja kaikki."
- Njalin saaga, kääntänyt George W. Dasent
Keihäät
Keihäät olivat kiistatta viikinkiajan suosituin ase. Rikas soturi saattoi käyttää keihästä miekan rinnalla tai vaatimattomampi viikinki kirveen sijasta. Keihäänkärjet olivat tyypillisesti 20-70 senttimetriä pitkiä, ja kun ne oli niitattu varteen, koko keihäs oli 2-3 metriä pitkä. Keihäänkärjen terä oli tehtiin samalla mallihitsaustekniikalla kuin miekka. Rautatangot hakattiin patsasmuotoon, joka kapeni kovaksi leikkaavaksi teräksi keihään molemmin puolin ja kärjessä. Samoin kuin viikinkimiekkoja, keihäänkärkiä koristeltiin kultaisilla ja hopeisilla koristeellisilla upotuksilla, joissa oli yleensä kuvioita tai geometrisia symboleja. Keihäänkärjen muoto vaihteli pitkästä piikistä lehden muotoiseen, ja joskus siihen oli kiinnitetty siipiä tai piikkejä, minkä ansiosta se oli helppo lävistää ja tarttua vastustajiin, mutta vaikea poistaa.
Saagat ovat täynnä esimerkkejä siitä, kuinka viikingit heittivät keihäänsä, vaikkakin käytännössä näin tehtiin vain viimeisenä keinona. Keihäs oli usein soturin ainoa ase, eikä hän halunnut luopua siitä. Heittämisen sijasta keihästä käytettiinkin tavallisimmin työntämiseen ja iskemiseen, erityisesti vihollisen kilvimuurin paljastamiin haavoittuviin jalkoihin ja päihin.
Kahden käden keihään käyttö antoi soturille mahdollisuuden pitää keihästä pidemmällä varren varrella ja lisätä ulottuvuuttaan. Saagoissa kuvataan myös yksikätisen lähestymistavan tehokkuutta, sillä se antoi soturille vapaan käden toista asetta varten:
"Karia vastaan tulivat Mord Sigfuksen poika, Sigmund Sigfuksen poika ja Lambi Sigurdin poika; viimeinen juoksi Karin selän taakse ja iski häntä keihäällä; Kari sai hänet näkyviin ja hyppäsi ylös, kun isku osui, ja ojensi jalkansa kauas toisistaan, niin että isku kului maahan, mutta Kari hyppäsi keihäänvarren päälle ja katkaisi sen kahtia. Toisessa kädessä hänellä oli keihäs ja toisessa miekka, mutta ei kilpeä. Hän iski oikealla kädellä Sigmund Sigfuksen poikaa kohti ja löi häntä rintaan, jolloin keihäs tuli hänen olkapäidensä välistä, ja hän kaatui maahan ja kuoli heti. Vasemmalla kädellä hän iski Mordia kohti ja löi häntä lantioon ja katkaisi sen ja myös selkärangan; hän kaatui maahan kasvoilleen ja oli heti kuollut."
- Njalin saaga, kääntänyt George W. Dasent
Keihään varren pituus näytti olevan sen suurin haittapuoli: saagoissa keihäiden kerrottiin usein katkenneen kahtia; samoin itse keihäänkärjen kerrottiin katkenneen. Viikinkien miekkamiehellä uskottiin siis olevan parhaat mahdollisuudet menestyä taistelukentällä.
Jouset
Kahden vastakkain olevan armeijan välisissä viikinkitaisteluissa jousimiehet aloittivat vihollisuudet ennen kuin kaksi riviä kohtasivat toisensa. Viikinkien jousista on löydetty vain vähän jäänteitä, lukuun ottamatta yhtä hyvin säilynyttä, 190 cm (75 tuumaa) pitkää jousipyssyä Hedebystä Tanskan ja Pohjois-Saksan rajaseudulta. Yleisesti ottaen viikinkien jousien pituuden uskotaan olleen 150-200 cm (59-79 tuumaa). Viikinkien haudoista on löydetty monia nuolia, joiden pituus oli tyypillisesti 50-70 cm (20-27 tuumaa) ja joissa oli rautakärki.
Saagoissa kerrotaan monista tapauksista, joissa viikinkisankarit käyttivät jousiaan tappaakseen vihollissotureita Olafin saagassa Gunnar niittasi jousellaan 10 vihollista puolustaessaan kotiaan; kuningas Olafin kerrottiin ampuneen lippulaivastaan Viking-joesta lukuisia nuolia Pitkästä käärmeestä ennen kuolemaansa Svolderin meritaistelussa. Taistelun loppua enteilee tunnetusti jousimies Einarin jousen särkyminen, joka johtuu vastakkaiselta puolelta täydellisesti lentäneestä nuolesta.
Kilvet
Jokaisella viikinkiläisellä oli ainakin yksi suuri, pyöreä puinen kilpi, joka suojasi häntä taistelussa. Kilvet valmistettiin nahalla tai pellavalla päällystetyistä puulankuista, ja joskus ne maalattiin kirkkaiksi raidoiksi, ja ne kulkivat viikinkien mukana merten yli ja kiinnitettiin pitkälaivojen kylkeen antamaan niille uhkaava taistelutaisteluvalmiiksi. Hihnoja, joilla kilpi kiinnitettiin laivaan, käytettiin myös kilven kiinnittämiseen soturin selkään pitkillä marsseilla tai molempien käsien vapauttamiseen taistelussa. Kilven keskellä oli kupolimainen rautapallo, joka suojasi kättä ja jota voitiin käyttää vastustajan lyömiseen. Kupolin sisäpuolella olevan kädensijan avulla kilpeä voitiin kääntää, ja joskus kilven takaosassa oli rautapalkkeja, jotka vahvistivat kilpeä entisestään.
Kilvet olivat halkaisijaltaan 70-100 cm (27-39 tuumaa), ja niiden paksuus oli 7-30 mm (0,27-1,18 tuumaa). Ne käsiteltiin lähes varmasti öljypohjaisella aineella, joka suojasi niitä vedeltä, ja joissakin tapauksissa se oli maalia - sekä mustia että valkoisia raitoja käytettiin, ja skaldisissa runoissa kuvataan, että kilvet oli koristeltu jumalien ja sankareiden kuvilla. Kilven viimeisenä suojana oli raakanahkainen reunus, joka auttoi pitämään kilven koossa sen jälkeen, kun se oli haljennut taistelussa.
Saagojen mukaan kilpien halkeaminen näyttää olleen yleinen ilmiö. Osoitteessa Njalin saagassathorgeir halkaisee kilven kahtia kirveellään, "Sodan Ogressi", ja isku jatkuu hyökkääjän solisluuhun ja vartalon läpi. Holmgang-nimellä tunnetussa viikinkien kaksintaistelussa säännöt sallivat jokaisen miehen ottaa mukaan kolme kilpeä, mikä viittaa siihen, että ainakin yksi niistä rikottaisiin ottelun aikana.
Kilvet olivat ilmeisesti kilvimuurin olennainen osa, ja jokainen niistä oli riittävän suuri suojaamaan alueen polvista päähän. Viikinkisotureiden luurankojäännösten tutkimukset osoittavat kuitenkin, että jalkoihin ja päähän kohdistuneet haavat olivat yleisiä. Myöskään kilvimuurin etulinjassa oleminen ei antanut kovinkaan suurta suojaa vihollisen nuolilta. Saagoissa kerrotaan useista tapauksista, joissa nuolenvarsi tunkeutuu kilven läpi ja tappaa sitä pitelevän miehen, kuten tässä Gunnarin ja Sigurd Swineheadin välisessä kamppailussa vuonna Njalin saagassa:
"Gunnar näkee hänet ja ampuu jousellaan nuolen häntä kohti; hän piti kilpeä korkealla, kun näki nuolen lentävän korkealle, ja varsi menee kilven läpi ja hänen silmäänsä, ja niin se tuli ulos hänen niskastaan, ja se oli ensimmäinen tapettu mies."
- Njalin saaga, kääntänyt George W. Dasent
Chainmail
Kuten miekat, myös ketjupanssari oli erittäin haluttu varuste, johon vain varakkaimmilla viikinkisotureilla oli varaa. Viikinkien ketjupanssari koostui sarjasta toisiinsa kiinnitettyjä rautarenkaita, joista kukin rengas oli sidottu neljän sitä lähinnä olevan renkaan läpi. Tämän jälkeen ketjupanssarista muotoiltiin paita, jossa oli yleensä lyhyet hihat ja joka ulottui reisiin tai jopa alemmas. Osoitteessa Haraldin saagassakuninkaalla oli "Emma"-niminen paita, joka ulottui polvien alapuolelle.
Ketjupanssaripaita painoi yli 10 kiloa, ja se koostui 20 000-30 000 rautarenkaasta, jotka oli niitattu paikoilleen lisäsuojan saamiseksi. Ketjupanssaripaitojen valmistaminen oli aikaa vievää, ja raudan hinta teki niistä kohtuuttoman kalliita. Niille, joilla ei ollut varaa kokonaiseen paitaan, käytettiin ketjupanssariliuskoja suojaamaan haavoittuvia kohtia, kuten niskaa.
Ketjupanssarin kangas esti terää tunkeutumasta käyttäjän ihon läpi, mutta se ei estänyt iskun voimasta aiheutuvia ruhjeita tai luunmurtumia. Ketjupanssarin suojaamiseksi käyttäjällä oli luultavasti nahasta ja fleecestä koostuva sisäkerros. Ketjupanssarin eheyden tiedettiin kuitenkin myös pettävän erityisen voimakkaan teräniskun vaikutuksesta. Tällainen tapaus on kirjattu Laxdæla Saga, kun Eldgrimin ja Hrutin välille syntyy konflikti hevoskauppaa koskevan sopimuksen kariuduttua:
"Eldgrim halusi nyt erota ja antoi ruoskan hevoselleen, ja kun Hrut näki sen, hän nosti halberdinsa ja iski Eldgrimiä selkään hartioiden välistä niin, että takki repesi auki ja halberd lensi ulos rintakehän läpi, ja Eldgrim kaatui kuolleena hevosensa selästä, niin kuin oli luonnollista."
- Laxdæla Saga, kääntänyt Muriel A.C. Press
Kypärät
Vaikka on ollut suosittua kuvata viikinkisotureita, joilla on sarvipäinen kypärä, tämä on nykyaikainen anakronismi. Sen sijaan viikinkikypärät valmistettiin yleensä yksinkertaisesta kulhonmuotoisesta kypärästä, jossa oli otsaan niitattu nenäsuoja. Kypärät valmistettiin yhdestä vasaroidusta rautakappaleesta tai useista pienemmistä kappaleista, jotka oli niitattu yhteen ja toisinaan vahvistettu nahkanauhoilla.
Jotkin kypärät olivat kupolinmuotoisia tai niissä oli rautainen silmälasien muotoinen kypärä, joka suojasi kasvojen yläosaa. Tällaisen silmälasityyppisen kypärän etupuolelta tai takapuolelta saattoi roikkua alaspäin ketjupanssariverho, joka suojasi kaulaa. Kypärän sisällä on täytynyt olla jonkinlainen suojus tai paksu vuori, joka suojasi käyttäjää iskun vaikutukselta, mutta näistä ei ole säilynyt arkeologisia todisteita.
Kypärä painoi noin 2 kiloa ja enemmän, ja se pidettiin paikallaan leukahihnalla. Saagoissa kerrotaan, että kypärät oli myös merkitty, mahdollisesti liidulla, jotta kypärän kantaja voitiin taistelussa tunnistaa kuuluvan tietylle puolelle. Kypärät esiintyvät saagoissa usein sukupolvelta toiselle siirtyvinä arvokkaina esineinä. Niitä pidettiin myös jonkinlaisena haasteena - esineenä, jonka soturit halusivat hajottaa kallojaan halkaistessaan.
Pitkät laivat
Mikään ei ole pysyvämpi viikinkiajan symboli kuin pitkälaiva. Se oli muinaisen laivanrakennuksen mestariteos, ja se mahdollisti viikinkien hämmästyttävän laajentumisen ympäri maailmaa. Se oli myös viikinkien arsenaalin tehokkain ase, joka oli suunniteltu purjehtimaan jokia pitkin ja laskeutumaan hiekkarannoille salamannopeiden hyökkäysten toteuttamiseksi. Ilman pitkälaivaa viikinkiaikaa ei olisi koskaan ollut, ja sitä kunnioitettiin sen ajan kulttuurissa. Pitkulaivaa kunnioitettiin tärkeiden johtajien hautajaisissa, se ikuistettiin skaldirunoudessa, sitä mallinnettiin koruihin ja veistettiin riimukiviin; se oli motiivi, joka kuvasi parhaiten viikingejä ja heidän menestystään, pyrkimyksiään ja seikkailunhaluaan.
Skandinaavinen veneenrakennusperinne oli jo viikingien aikaan tuhansia vuosia vanha, vaikka varhaisemmat laivat olivatkin pienempiä ja kapeampia ja käyttivät vain airoja. Purje oli viikinkiajan tärkein kehitysaskel; se mahdollisti matkustamisen sekä päivällä että yöllä ja kaksinkertaisti aluksen tehon yllätyshyökkäyksiä varten. Suuret sota-alukset, joita käytettiin Euroopan rannikoiden ryöstöretkillä, eivät kuitenkaan olleet Skandinavian laivastojen tärkein tukijalka, vaan suurin osa aluksista oli pieniä, kevyitä aluksia, joita käytettiin kalastukseen, paikalliseen kauppaan ja kuljetukseen.
Nämä pienemmät alukset olivat elintärkeitä viikinkien kotimaassa liikkumiselle, ja ne olivat ensiarvoisen tärkeitä niiden kehitykselle. Kuudennellatoista vuosisadalla kirjoittanut Adam Bremeniläinen kertoi, että Tanskan alajuoksun ja Ruotsin yläjuoksun välinen maamatka kesti kuukauden, mutta meriteitse vain viisi päivää. Maiden välinen kauppa avautui myös Kaupangin, Birkan ja Hedebyn kauppakaupunkien myötä, joihin rakennettiin laiturit, jotta niihin oli helppo päästä veneellä. Kaupunkien laajentuessa myös niiden satamat ja niihin saapuvat alukset kasvoivat: suurempia laitureita rakennettiin, jotta suurempia aluksia voitiin kiinnittää Skandinaviasta ja sen ulkopuolelta. Ulkomaiset kauppiaat eivät olleet ainoita, joita nämä vilkkaat skandinaaviset kauppapaikat houkuttelivat: merirosvot sota-aluksilla, joilla oli purjeet, tekivät lyhyesti töitä raskaille kuljetusaluksille, jotka olivat lastattuina tavaroilla, jotka oli tarkoitus myydä läheisillä markkinoilla.
Jotta merirosvot eivät ryöstelisi kauppakaupunkeja, niiden satamia ympäröivään veteen asetettiin saartoja, joiden kautta vain paikalliset ja ystävällismieliset kapteenit tiesivät turvallisen reitin. Sulkulaitokset tehtiin suurista kivikasoista, puupaaluista ja romutetuista aluksista, jotka olivat tulleet elinkaarensa päähän.
Yksi tällainen saarto tehtiin Tanskan Roskilden vuonoon Seelannin saarella. Roskildesta tiedetään vain vähän, mutta Aatami Bremeniläinen väitti, että sinne oli haudattu kuningas Harald Bluetooth, ja fjordin kapeimmassa kohdassa - Skuldelev-nimellä tunnetussa kanavassa - upotettujen alusten määrä osoittaa, että kyseessä oli tärkeä paikka, jota oli puolustettava. Viisi laivaa, jotka kaivettiin esiin niin sanotusta kaljohti "Skuldelevin saarrosta", ovat antaneet runsaasti arkeologista tietoa viikinkilaivoista ja niiden rakennustavasta.
Skuldelev 2 sota-alus, joka löydettiin Skuldelevin saarrosta, on tyypillinen esimerkki tyylikkäistä ja nopeista aluksista, joita käytettiin sotureiden kuljettamiseen ryöstöretkille ympäri Eurooppaa. Se on noin 29 metriä (95 jalkaa) pitkä ja 4 metriä (13 jalkaa) leveä, Skuldelev 2 rakennettiin niin, että sen molemmilla puolilla oli 30 airoaukkoa 60 miehen miehistöä varten.
Rakennuksen rakentaminen Skuldelev 2 edustaa kaikkia viikinkien pitkälaivoja. Se valmistettiin klinkkerirungosta, joka koostui päällekkäisistä rungoista, jotka oli liitetty toisiinsa rautaniiteillä ja tehty vesitiiviiksi eläinkarvoilla ja pikeillä. Rungossa oli kapeneva keula ja perä, ja se oli vahvistettu poikkipalkeilla. Kuten kaikki viikinkilaivat, myös Skuldelev 2 rakennettiin pikemminkin pituussuunnassa halkaistuista kuin sahatuista tukeista tehdyistä paaluista. Tämä antoi poikkileikkauksille toivottua enemmän lujuutta, keveyttä ja joustavuutta, kun ne liitettiin yhteen valmiiksi alukseksi. Aluksen oikeaan kylkeen olisi asennettu suuri ohjailuvene Skuldelev 2'n perään, ja sen pitämiseen paikallaan käytettiin rauta-ankkuria.
Skuldelev 2 oli nelikulmainen tai suorakaiteen muotoinen purje, jonka pituus oli noin 110 metriä2 (1184 jalkaa)2) ja keula, jossa oli ehkä rautakiharat tai puusta veistetty olennon, kuten lohikäärmeen, pää. Laivan pituudelta olisi ollut kansi, ja viikingit olisivat ripustaneet kilpensä laivan kylkeen. Raidallisen purjeen, keulan pään, kilpien ja parrakkaiden sotureiden ansiosta aluksella oli myös Skuldelev 2 joka purjehti nopeasti kohti rantaa, olisi ollut pelottava näky; keskiajan hurja, teknologinen kauhu.
Sota-alukset olivat vain yksi viikinkien merialusten tyyppi. Skuldelev 1, joka myös kuului Skuldelevin saartoon, oli 16 metriä pitkä ja 4,5 metriä leveä rahtilaiva, joka oli rakennettu kuljettamaan noin 24 tonnia tavaraa. Sen purjeen pituus olisi ollut noin 100 metriä2 (1076 jalkaa)2), ja kuten kaikissa viikinkien rahtialuksissa, siinä ei olisi ollut airoja; laivaa olisi voinut purjehtia viidestä kahdeksaan miehen miehistö. Syväys Skuldelev 1 syväys oli noin 125 cm (49 tuumaa), mikä on enemmän kuin tuon ajan sota-aluksilla, joiden syväys oli usein noin 85 cm (33 tuumaa). Syväys on lastatun aluksen syvyys, joka mitataan vesirajan ja aluksen alimman pisteen tasosta. Alukset, joiden syväys oli matalampi, tarvitsivat vähemmän vettä kelluakseen, joten ne olivat ihanteellisia jokilaivoihin tai rantautumiseen.
Viikinkien alukset navigoivat kiertelemällä niiden maiden rannikoita, joita ne kiersivät, mutta siitä, miten ne löysivät tiensä avomeren yli, tiedetään vain vähän. Viikinkien uskotaan käyttäneen auringon ja ehkä myös tähtien asentoa apuna suunnan löytämisessä, mutta tämä ei selitä, mitä he tekivät, kun taivas oli pilvinen. Kun viikinkiseikkailijat tekivät pitkiä merimatkoja, heidän on täytynyt ymmärtää, että he olivat lähdössä matkalle tuntemattomaan: tiensä menettäminen avasi uusia mahdollisuuksia tutkimusmatkoille. Monet viikinkien pitkät matkat päättyivät kaukaisiin maihin, kuten Grönlantiin, Amerikkaan ja Venäjälle, mutta toiset matkat olivat varmasti pahasti harhautuneet, haaksirikkoutuneet tai kadonneet jäljettömiin. Kotiin jääneet perheenjäsenet saattoivat vain odottaa, ihmetellä ja toivoa, että heidän merimiehensä palaisivat. Muut jäivät pohtimaan mahdollisia syitä, miksi he eivät palanneet. Tanskan Bornholmin saarella sijaitsevan Nylarsin kirkon riimukivi muistuttaa tällaisesta tapauksesta:
"Sasser pystytti tämän kiven isälleen Halvardille, joka hukkui merellä koko miehistönsä kanssa. Pyhä Kristus armahda hänen sieluaan. Olkoon tämä kivi pitkäikäinen."

SOTURIT JA ASEET

TOP: Se oli ensimmäinen puolustuslinja, jota armeijat käyttivät kaikkialla Euroopassa keskiajalla.

OIKEALLA: Pronssimatriiseja, kuten tätä Upplandista, Ruotsista, käytettiin kuvioiden painamiseen metallilevyihin kypäränvalmistuksessa.

ESIPUOLINEN SIVU: Kuudennelta vuosisadalta peräisin oleva pronssimatriisi, joka kuvaa berserkereitä. Berserkereihin liittyi muodonmuutoksia tai eläinten nahkojen, kuten tässä esitetyn suden puvun, käyttämistä.

Hardbeenin Berserkergang

Saxo Grammaticus kuvaa tanskalaisten historiassaan osuvasti berserkerin asemaa yhteiskunnassa. Siinä berserkeri Hardbeen tunnettiin sekä pelottomana soturina että epäluotettavana sosiopaattina, joka raiskasi ja tappoi mielin määrin. Tässä kertomuksessa on mielenkiintoista huomata, että Hardbeenin berserkergang puhkeaa jo pelkästä maininnasta taistelusta:
"Siihen aikaan eräs Hardbeen, joka oli kotoisin Helsinglandista, ihannoi prinsessojen sieppaamista ja raiskaamista ja tapasi tappaa jokaisen miehen, joka esti häntä hänen himoissaan. Hän suosi korkeita otteluita matalien sijaan, ja mitä maineikkaampia uhreja hän saattoi raiskata, sitä jalompana hän piti itseään. Kukaan mies ei selvinnyt rankaisematta, joka uskalsi mitata itsensä Hardbeenin kanssa urheudessa. Hän oli niin valtava, että hänen kookkautensa oli yhdeksän kyynärää. Hänen luonaan asui 12 mestaria, joiden tehtävänä oli nousta ja hillitä hänen raivonsa siteiden avulla aina, kun häneen iski taistelua enteilevä raivo.
Nämä miehet pyysivät Halfdania hyökkäämään Hardbeenin ja hänen mestariensa kimppuun mies miestä vastaan, ja Halfdan ei ainoastaan luvannut taistella, vaan myös vakuutti voittonsa mitä varmimmin sanoin. Kun Hardbeen kuuli tämän, hänet valtasi yhtäkkiä demoninen raivokohtaus; hän puri raivokkaasti kilvensä reunoja ja ahmi niitä; hän nieleskeli tulisia hiiliä; hän otti suuhunsa eläviä hiiliä ja antoi niiden kulkeutua sisälmyksiinsä; hän ryntäsi halki roihuavien liekkien vaarojen; ja lopulta, kun hän oli käynyt läpi kaikenlaisen hulluuden, hän käänsi miekkansa raivoisalla kädellä kuuden mestarinsa sydäntä vastaan. On epävarmaa, johtuiko tämä hulluus taistelun janosta vai luonnollisesta raivokkuudesta. Sitten hän hyökkäsi jäljelle jääneen mestarijoukkonsa kanssa Halfdanin kimppuun, joka murskasi hänet ihmeellisen kokoisella vasaralla, niin että hän menetti sekä voiton että hengen; hän maksoi rangaistuksen sekä Halfdanille, jonka hän oli haastanut, että niille kuninkaille, joiden jälkeläisiä hän oli raiskannut väkivaltaisesti."
- Saxo Grammaticus,
The Story of the Danes, kääntänyt Oliver Elton

SIVUN YLÄREUNASSA: Ne toimivat usein hautamuistomerkkeinä Ruotsin Gotlannin saarella.

KESKIÖ: Hopeakolikko, jossa on Norjan ja Yorkin kuningas ja Danelawin viimeinen viikinkihallitsija Erik Bloodaxe.

Kaksi venäläistä viikinkiaikojen re-enactoria taistelee kaksintaistelua pitkämajan vieressä. Heillä on tyypilliset viikinkiaikaiset aseet - miekat ja kilvet.

YLI: Taiteellinen esitys jumalien kuninkaasta Odinista, joka ratsastaa kahdeksanjalkaisella ratsullaan Sleipnirillä taivaan halki.

ALLA: Hänen miehensä kantavat kuningas Haakon Hyvän kuolevaa ruumista sen jälkeen, kun Erik Bloodaxen pojat olivat kukistaneet hänet taistelussa.

Edellä: Paneeli Stora Hammars I -kuvakivestä Gotlannista, Ruotsista. Kuudessa paneelissa kuvataan sotaa, ihmisuhreja ja mytologian kohtauksia.

The Royal Standard

Kuninkaallisen lipun merkitystä taistelussa korostettiin eräässä jaksossa elokuvasta Egilin saagassa brunanburhin taistelusta vuonna 937. Taistelua pidetään usein suurimpana englantilaisten voittona viikingeistä, toiseksi suurimpana vuoden 1066 Stamford Bridgen taistelun jälkeen, ja se oli merkittävä kokonsa ja verenvuodatuksensa vuoksi:
"Silloin Thorolf raivostui niin, että hän heitti kilvensä selälleen, tarttui molemmin käsin halberdiinsa ja syöksyi eteenpäin viiltäen ja iskien molemmin puolin. Miehet syöksyivät hänestä karkuun molempiin suuntiin, mutta hän tappoi monia. Näin hän raivasi tien jaarli Hringin lipulle, eikä mikään voinut pysäyttää häntä. Hän tappoi miehen, joka kantoi jaarlin lippua, ja katkaisi lipputangon. Sen jälkeen hän iski keihäsvitsansa kreivin rintaan ja iski sen läpi takin ja vartalon, niin että se tuli ulos olkapäiden kohdalta; sitten hän nosti hänet keihäsvitsan varassa päänsä yläpuolelle ja istutti sen kärkeä maahan. Aseen päällä kreivi puhalsi henkensä kaikkien, niin ystävien kuin vihollistenkin, nähden. Sitten Thorolf veti miekkansa esiin ja antoi iskuja molemmin puolin, ja hänen miehensä hyökkäsivät myös. Monet britit ja skotit kaatuivat, mutta osa kääntyi ja pakeni. Mutta kun jaarli Adils näki veljensä kaatuneen ja monien joukkojensa kaatuneen ja joidenkin paenneen, vaikka hän itse oli kovassa ahdingossa, hän kääntyi pakoon ja juoksi metsään. Metsään hän ja hänen joukkonsa pakenivat, ja sitten kaikki ne, jotka olivat seuranneet jaarlia, lähtivät pakoon. Thorolf ja Egil ajoivat takaa lentävää vihollista. Silloin oli suuri teurastus; pakenijat hajosivat kauas nummelle. Jaarli Adils oli laskenut lippunsa, joten kukaan ei voinut erottaa hänen seuruettaan muista. Pian yön pimeys alkoi lähestyä. Thorolf ja Egil palasivat leiriinsä, ja juuri silloin kuningas Athelstan saapui pääjoukon kanssa, ja he pystyttivät telttansa ja tekivät järjestelyjä. Hieman sen jälkeen tuli kuningas Olaf armeijansa kanssa; myös he leiriytyivät ja tekivät järjestelyjä sinne, minne heidän miehensä olivat aiemmin pystyttäneet telttansa. Silloin kuningas Olafille kerrottiin, että hänen molemmat kreivinsä Hring ja Adils olivat kaatuneet ja samoin suuri joukko hänen miehiään."
- Egilin saaga, kääntänyt W.C. Green

VASEMMALTA: Thorolf on kuvattu juoksemassa jaarli Hringin läpi ja nostamassa häntä hartioidensa yläpuolelle Brunanburhin taistelussa vuonna 937.

"Hänellä oli kaunis kilpi ja kypärä, ja hän oli aseistettu ovelasti tehdyllä miekalla." - Saga of the  Ere-Dwellers

YLÖS: Rekonstruktio viikinkien pitkästä talosta Trelleborgin linnoituksessa Tanskassa. Linnoituksen muurien sisäpuolella oli 16 pitkämajaa, joista jokainen oli lähes 30 metriä pitkä.

ALLA: Tyypillinen kuvaus viikinkisotureista hyökkäyksen aikana. Miekat olivat viikinkien keskuudessa arvokas hyödyke, ja vain varakkaimmilla sotureilla oli varaa miekkaan.

ALLA: Ne olivat tyypillisesti 60-90 cm (24-36 tuumaa) pitkiä, ja niiden kaksiteräisiä teriä tasapainottivat kahvakuula ja sormi.

OIKEA JA KESKELLÄ: Miekkojen kahvassa oli ristisuojus, kahva ja sormi. Näiden kahvojen ympärillä olevat materiaalit ovat ajan myötä rapautuneet ja paljastaneet niiden alla olevan metallin, jota kutsutaan "tangiksi".

Ylhäällä vasemmalla: Ne ripustettiin selän päälle tai vyötärön ympärille. Joissakin tupissa oli "rauhanauhat", jotka estivät miekan kiihkeän vetämisen.

Oikealla ylhäällä: Yksi Norjan Hylestadin kirkon veistetyistä paneeleista, jotka esittävät kohtauksia Sigurd lohikäärmeentappajan legendasta. Tässä Sigurd ja Regin korjaavat miekkaa Gam.

Sidosten leikkaaminen

Laxdæla Saga kuvaa miekan merkitystä viikinkisoturille. Saagassa Giermund on roisto, joka aikoo hylätä vaimonsa Thuredin ja heidän tyttärensä. Mutta kun hän nukkuu pitkälaivallaan, Thured varastaa laivaan kostaakseen:
"Hän meni käytävän yli laivaan, jossa kaikki miehet nukkuivat. Hän meni riippumattoon, jossa Giermund nukkui. Hänen miekkansa Footbiter roikkui tolpassa. Thured asetti tyttärensä riippumattoon, nappasi Footbiterin ja vei sen mukanaan. Sitten hän lähti laivasta ja palasi tovereidensa luo. Nyt tytär alkoi itkeä, ja siihen Giermund heräsi ja tunnisti lapsen ja ajatteli tietävänsä, kenen täytyy olla tämän takana. Hän ponnahti ylös haluten tarttua miekkaansa, mutta ei osunut siihen, kuten oli odotettavissa, ja meni sitten kannelle ja näki, että he soutivat pois laivasta. Giermund kutsui miehiään ja käski heitä hyppäämään cockle-veneeseen ja soutamaan heidän perässään. He tekivät niin, mutta kun he olivat päässeet vähän matkaa, he huomasivat, kuinka hiilen sinistä merta virtasi veneeseen, joten he palasivat takaisin laivaan. Silloin Giermund kutsui Thuredin ja käski häntä palaamaan ja antamaan hänelle miekkansa Footbiterin, "ja ota tyttäresi ja hänen kanssaan niin paljon rahaa kuin haluat" Thured vastasi: "Haluaisitko sitten mieluummin olla saamatta miekkaa takaisin?" Giermund vastasi: 'Antaisin paljon rahaa, ennen kuin haluaisin luopua miekastani.' Thured vastasi: 'Sitten et saa sitä enää koskaan, sillä olet käyttäytynyt minua kohtaan monin tavoin pelkurimaisesti, ja tässä me eroamme lopullisesti.""
- Laxdæla Saga, kääntänyt Muriel A.C. Press

Alla: Taistelukirveet olivat kevyitä ja tasapainoisia, ja jokaisella viikinkiläisellä oli varaa omistaa sellainen. Siksi kirves oli viikinkien taistelukentällä keihään ohella yleisimmin käytetty ase.

OIKEALLA: Suurille kirveille annettiin nimiä, kuten "Battle Hag", ja ne koristeltiin hopea-asetelmilla, kuten tämä kuuluisa esimerkki Mammenista Tanskasta.

Yllä: Viikinkien taistelukirveissä oli kiilamaiset päät ja "parrakirveet" - näkyvä alareunan koukku.

Vasemmalle: Viikinkiaikakuvaaja pitelee keihästä. Keihäitä käytettiin sekä pistämiseen että heittämiseen vastustajia kohti. Keihään terien muoto vaihteli piikeistä ja lehtien muotoisista teristä piikikkäisiin teriin.

Aivan: Tässä ruotsalaisessa esimerkissä on hienosti koristeltu hopeinen varsi.

ALLA: Viikinkien jousimiehet avasivat usein tulen kaukaa ennen kuin kaksi vastakkaista riviä hyökkäsi toisiaan vastaan. Sen jälkeen he lähettivät salamoita kilpimuurin takaa.

"Gunnar jännitti jousensa, otti nuolensa ja heitti ne maahan eteensä ampuen kaikki, jotka tulivat lähelle." - Njalin saaga

TOP: Viikinkien kilvet olivat yleensä pyöreitä ja usein kirkkaasti koristeltuja. Gokstadin laivasta löydetyt kilvet oli maalattu mustalla ja keltaisella.

KESKIÖ: Leijakilvet olivat monien keskiaikaisten armeijoiden tukipilari, mutta viikingit eivät käyttäneet niitä laajalti. Yksi poikkeus löytyi Norjasta, ja se oli peräisin 1100-luvun lopulta ce. Tämä kilpi on koristeltu käärmeaiheella.

Vasemmalla ja alla: Viikinkien ketjupanssaripaidat olivat kalliita, ja jopa raudan hinta oli monien sotureiden ulottumattomissa. Vain harvat esimerkit ovat säilyneet nykyaikaan asti.

ESIPUOLINEN SIVU: Re-enactorit muodostavat suojamuurin. Saagojen mukaan soturit kantoivat punaisia kilpiä osoittaakseen vihamielisistä aikeistaan.

VASEMMALLE: Kypärissä oli usein nenän ja silmälasien muotoinen suojus, joka suojasi kasvojen yläosaa. Saagojen mukaan nämä suojukset voitiin helposti leikata pois.

ALLA: Viikinkikypärät valmistettiin yleensä useista metallilevyistä, jotka oli vasaroitu kupoliksi tai soikeaksi. Vain yksi täydellinen viikinkikypärä on löydetty.

Kypärät pidettiin jotain
haasteena - esineenä, jonka soturit halusivat hajottaa kallojaan halkaistessaan.

Grettir ja Snaekoll

Mikään ase ei voinut taata menestystä taistelukentällä. Tässä Grettir käyttää berserker Snaekollin kypärää tätä vastaan taistelussa:
"Berserkkeri istui hevosensa selässä kypärä päässään, jonka leukapala oli kiinnittämättä. Hän piti edessään raudalla sidottua kilpeä ja näytti kauhean uhkaavalta. Hän sanoi Einarille [Grettirin isännälle]:
"Sinun on parasta valita nopeasti: joko toinen tai toinen. Mitä tuo vieressäsi seisova iso mies sanoo? Eikö hän haluaisi itse leikkiä kanssani?
"Toinen meistä on yhtä hyvä kuin toinenkin", sanoi Grettir: "Kumpikaan meistä ei ole kovin aktiivinen." "Kumpikaan ei ole kovin aktiivinen
'Sitäkin enemmän pelkäät tapella kanssani, jos suutun.'
"Se nähdään, kun sitä kokeillaan", Grettir sanoi.
Berserkki luuli, että he yrittivät päästä irti puhumalla. Hän alkoi ulvoa ja purra kilvensä reunaa. Hän piti kilpeä suuta vasten ja mulkoili sen yläreunan yli kuin hullu. Grettir asteli nopeasti maata pitkin, ja päästyään tasoihin berserkin hevosen kanssa hän potkaisi kilpeä jalallaan alhaalta sellaisella voimalla, että se osui tämän suuhun, murskasi yläleuan, ja alaleuka putosi hänen rintaansa vasten. Samalla liikkeellä hän tarttui vasemmalla kädellään viikinkikypärään ja raahasi tämän hevosen selästä, kun taas oikealla kädellään hän nosti kirveensä ja katkaisi berserkin pään. Kun Snaekollin seuraajat näkivät, mitä oli tapahtunut, he pakenivat, jokainen heistä."
- Grettirin saaga, kääntänyt G.H. Hight

ALLA Kilvillä ja lohikäärmeenpäillä varustetut pitkälaivat ovat viikinkiajan pysyviä mielikuvia.

Alla: Leikkauskuva paljastaa pitkälaivan rakentamisen. Laivan kylkiä pitkin olevat pitkät poimut rakennettiin yksi kerrallaan ja niitattiin yhteen. Kun poikkipalkit olivat saavuttaneet oikean korkeuden, niihin lisättiin poikkipalkit ja muut rungon osat.

"Siellä oli
moni oli mukana: jotkut kaatoivat, jotkut veistivät, jotkut takoivat nauloja, jotkut kantoivat puutavaraa ... laiva oli sekä pitkä että leveä, korkeakantinen ja suuripuinen." - Heimskringla

"Kuningas Harald lähti Thoririn laivaan, sillä hän tiesi, että tämä oli kauhea berserkki ja hyvin rohkea. Taistelu oli epätoivoista molemmin puolin."  - Grettirin saaga

Roskilde 6

Pisin koskaan löydetty viikinkien sotalaiva oli Roskilde 6, joka kaivettiin esiin muiden Skuldelevin saartoalueella olleiden alusten kanssa. Roskilde 6 oli 37 metriä (121 jalkaa) pitkä ja 4 metriä (13 jalkaa) leveä, ja se oli valmistettu tammesta - vahvimmasta viikinkilaivoissa käytetystä puusta - ja sen syväys oli 84 senttimetriä (33 tuumaa). Aluksessa oli 40 airoparia 80 hengen miehistöä varten, ja se rakennettiin yhtä tarkoitusta varten: suuren soturijoukon kuljettaminen, jotta se pystyi kulkemaan pitkiä jokia ylöspäin ja nousemaan nopeasti maihin missä tahansa rannikolla.
Yhtä vaikuttava sota-alus kuin Roskilde 6 on voinut tilata vain varakas jarli tai kuningas, ja aluksen omistaja on herättänyt paljon spekulaatioita sen jälkeen, kun sen kaivaukset aloitettiin vuonna 1996. Dendrokronologiaa eli puun ajoitusta renkaiden kasvunopeuden perusteella, Roskilde 6 on arveltu rakennetun vuosien 1018 ja 1032 välisenä aikana. Tämä sijoittuu aikaan, jolloin Olaf Haraldson oli Norjan kuningas ja Cnut Englannin ja Tanskan kuningas. Olaf oli tehnyt ryöstöretkiä Englannissa vuoteen 1015 asti, jolloin hän palasi Norjaan valtaistuinta lunastaakseen. Olaf kuitenkin julisti sodan myös Cnutille vuonna 1025, kun Englannin kuningas oli julistanut, että hänen pitäisi hallita myös Norjaa. Vuonna 1028 seurasi meritaistelu lähellä Skånen asutusta, joka lähes tuhosi Norjan kuninkaan laivaston. Koska Olafin kampanja Cnutia vastaan alkoi amfibio-operaationa, on mahdollista, että hän tilasi miehistöltä laivaston Roskilde 6 auttamaan tässä taistelussa. Toisaalta Cnut saattoi rakentaa sen sen jälkeen, kun hän oli menestynyt merellä Olafin yli.
On todennäköistä, että Roskilde 6 kuului jollekin näistä ylpeistä viikinkikuninkaista, vaikka emme ehkä koskaan saa tietää sitä varmasti. Emme myöskään tiedä, milloin tämä suuri sota-alus raahattiin Skuldelevin kanavaan ja lähetettiin pohjaan estämään vihamielisten hyökkääjien kulku. On todennäköistä, että käsky upottaa Roskilde 6 tuli joltakin Tanskan seuraavan sukupolven kuninkaalta: Cnutin poika Harthacnut, joka hallitsi vuosina 1035-1042, tai Olafin poika Magnus, joka hallitsi vuosina 1042-1047.

Aivan: Roskilde 6 on suurin koskaan löydetty viikinkien sota-alus, ja se on saattanut kuulua kuningas Olaf Haraldsonille tai kuningas Cnutille. Se on nykyisin Roskildessa sijaitsevassa viikinkilaivamuseossa.

ESIPUOLINEN SIVU: Skuldelev 1 oli 16 metriä pitkä rahtilaiva, joka rakennettiin männystä ja tammesta Norjassa noin vuonna 1030 ce. Se kaivettiin esiin Roskilden vuonosta vuonna 1962.

Tutkimus ja laajentuminen

Viikingit eivät olleet vain ryöstäjiä ja hyökkääjiä: he olivat myös tutkimusmatkailijoita, uudisasukkaita ja siirtokuntia. Ruotsalaiset viikingit purjehtivat itään Itämeren yli ja sen taakse, missä he rakensivat useita kauppayhdyskuntia Venäjän suurten jokien varrelle. Norjalaiset viikingit lähtivät länteen ja tekivät eeppisiä merimatkoja vähän tunnetuille Färsaarille, Islantiin ja Grönlantiin. Sieltä oli enää pieni matka eurooppalaisten löytämättömälle mantereelle: Amerikkaan.

Viikinkien seikkailut Atlantin yli syntyivät pikemminkin tarpeesta kuin aggressiivisesta laajentumishalusta. Norjassa oli vain rajallinen määrä viljelykelpoista maata, joka voitiin jakaa sen paisuvan väestön kesken. Kunnianhimoisten sotureiden, jotka halusivat saada oman palan viljelysmaata, oli suunnattava ulkomaille, uusille maille lännessä.
Yhdeksännen vuosisadan alun ryöstöretkien aikana norjalaiset viikingit hyökkäsivät Skotlannin pohjois- ja länsiosan saarten alkuperäisväestön kimppuun ja asettuivat paikkoihin, joita paikalliset eivät vielä asuttaneet. He valtasivat pian Orkney- ja Shetlandinsaaret ja sitten syrjäiset, tuulen pyyhkäisemät saaret noin 290 kilometriä luoteeseen: Färsaaret. Viikingit eivät kuitenkaan olleet ensimmäiset siirtolaiset, jotka rantautuivat Färsaaret muodostaville 18 tuliperäiselle saarelle - irlantilaiset munkit olivat asuneet siellä erakkoina vuosikymmeniä.
Munkit olivat Pohjois-Atlantin alkuperäisiä tutkimusmatkailijoita; he olivat purjehtineet vapaaehtoiseen maanpakoon Jumalan vuoksi vain sokeassa uskossa siihen, että heidät toimitettaisiin turvallisesti jonnekin täyttämään hänen käskyjään. Vuonna 825 julkaistiin tutkielma ce irlantilaismunkki Dicuil kuvailee Färsaaria:
"Näillä saarilla ovat lähes sadan vuoden ajan asuneet maastamme Irlannista purjehtineet erakot. Mutta aivan kuten ne olivat aina maailman alusta asti autioita, niin nyt ne ovat pohjoisen merimiesten merirosvojen takia tyhjentyneet ankkurilaisista ja täyttyneet lukemattomista lampaista ja hyvin monista erilaisista merilintulajeista."
- Dicuil, De Mensura Orbis Terrae, kääntänyt J.J. Tierney
Färsaarten munkit eivät halunneet jäädä murtamaan leipää pakanallisten siirtomaaherrojen kanssa, vaikka he jättivätkin karjan taakseen. Viikingit antoivat uudelle kotipaikalleen nimen "Færeyjar" eli "Lammassaaret", ja he alkoivat rakentaa turpeesta ja kivestä rakennettuja pitkät talotiloja, jotka muodostivat rannikon uusien maanviljely-yhteisöjen keskuksen. He huomasivat pian, että Färsaaret olivat myös kätevä välietappi Brittein saarten ja irlantilaismunkkien "Thuleksi" kutsuman maan välillä, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Islanti.
islanti
Dicuil kuvaili Thulea maaksi, joka oli merkittävä pimeyden puuttumisen vuoksi kesäisin, jolloin "minkä tahansa tehtävän, jopa täiden poimimisen paidastaan, ihminen voi suorittaa yhtä tarkasti kuin päivänvalossa" Färsaarten tapaan munkit eivät kuitenkaan halunneet jakaa Islantia "pakanallisten miesten" kanssa, vaan lähtivät kristillisempiin kotiseutuihin. Viikingit itse eivät aluksi ottaneet Thulen uutta maata vastaan, jonka he löysivät täysin sattumalta noin vuonna 860.
Garðar Svavarsson oli ensimmäinen viikinki, joka ajautui pois kurssiltaan Islannin rannikolle yrittäessään päästä Hebrideille. Garðar kiersi saaren, talvehti siellä, antoi sille nimen "Garðarshólm" ja purjehti sitten pois. Seuraava vahingossa saapunut oli Naddod, joka yritti purjehtia Norjasta Färsaarille. Hän nimesi Thulen uudelleen "Snælandiksi" eli "Lumimaaksi", mutta ei jäänyt sinne. Sen sijaan viikinki Flóki Vilgerðarson matkusti tarkoituksella Islantiin tutkimaan sen karuja, tuliperäisiä rantoja. Flóki lastasi suureen rahtialukseensa karjaa, miehiä ja rakennustarvikkeita ja aikoi asettua pysyvästi saarelle. Pian hän muutti mielensä.
Flókin suunnitelmana oli käyttää kolmea korppia apuna lupaavan maanpalan löytämisessä vapauttamalla ne ja seuraamalla niitä rantaan, jos ne eivät palaisi laivaan. Lopulta yksi linnuista ei palannut, ja Flóki seurasi sen reittiä Vatnsfjörðiin Luoteis-Islantiin. Siellä Flókin laiva jäätyi, ja pioneeri jäi loukkuun pitkäksi ja ankaraksi talveksi. Flóki selvisi hengissä, mutta hänen karjansa kuoli nälkään. Kylmettyneenä ja pettyneenä tutkimusmatkailija palasi seuraavana keväänä Norjaan ja purkautui raivoissaan maasta, jonka hän nimesi uudelleen "Islanniksi".
Nimi jäi, vaikka Flókin katkerat kertomukset eivät lannistaneet muita, ja vuodesta 870 alkaen Islantiin saapui ensimmäisiä norjalaisia uudisasukkaita. Kahdestoista vuosisadalta peräisin olevan Landnámabókniin sanottu "Islannin ensimmäinen uudisasukas" oli soturi nimeltä Ingólf Arnarson, joka purjehti Norjasta laivalla, joka oli lastattu raskaasti perheellään, karjallaan ja maallisilla tavaroillaan, asuttamaan paikkaa, jota hän kutsui nimellä "Reykjavik" eli "höyryävä lahti".
Ingólf oli tyypillinen siirtolainen, joka otti kaiken riskin uuden elämänsä eteen ulkomailla. Hän oli ajautunut riitoihin Norjan paikallisten päälliköiden kanssa ja halusi perustaa uuden itsenäisen tasavallan kaukana Norjan kuningas Harald Finehairin tyranniasta. Kuningas Haraldin hallintoa pakenevat olivat enimmäkseen nujerrettuja aristokraatteja, jotka saapuivat Islantiin soturien ja orjien seurueineen ja vaativat itselleen maan parhaita viljelysmaapalstoja. Näistä aristokraateista tuli goðeja, Islannin pappisjohtajia, jotka hallitsivat paikallisia alueitaan ja ratkaisivat riitoja paikallisissa asioissa.
Noin 40 goðia kokoontui vuosittain kansallisessa Islannin kokouksessa Althingjoka pidettiin Thingvellirissä, joka on suuri, pitkä, jähmettyneestä laavasta koostuvan seinämän reunustama rako kalliomaisemassa. Althing on usein kutsuttu ensimmäiseksi varhaiskeskiaikaiseksi demokratiaksi: kaikki yhteiset lait, holmgang-taistelujen kutsuminen ja 1000 ce kristinuskon käyttöönotto hyväksyttiin Althing. Islannin tasavalta onnistui hallitsemaan itse itseään lakien Althing ja välttyä kuninkaalliselta vallalta, kunnes Norja otti sen haltuunsa vuonna 1263.
eirik Punainen ja Grönlanti
Verikostot, myrskyt, tulivuorenpurkauksen uhka ja kasvava maanpuute olivat ne voimat, jotka ajoivat islantilaiset viikingit uusille rannoille luoteeseen. Grönlanti oli löydetty sattumalta noin vuonna 930, kun merimies Gunnbjorn Ulf-Krakason ajautui pois kurssiltaan ja ajautui vihamielisen, vuoristoisen ja jäisen maamassan ohi. Tämä oli sama maa, jonka norjalainen viikinki Eirik Punainen päätti asuttaa.
Eirik Punainen, jota kutsuttiin joko punaisen ihonvärinsä tai kiihkeän luonteensa vuoksi, oli väkivaltainen häirikkö, joka lähti kotiseudultaan Lounais-Norjasta samannimisen saagansa mukaan "joidenkin murhien vuoksi". Hän muutti Islantiin noin vuonna 960, mutta huomasi, että saari oli täynnä ja että myöhäisille tulokkaille oli vain vähän maata jäljellä. Eirik avioitui lopulta varakkaaseen perheeseen, joka antoi hänelle oman palan maata viljeltäväksi. Ongelmat eivät kuitenkaan koskaan olleet kaukana Eirikistä: eräänä päivänä hänen orjansa aiheuttivat maanvyöryn, joka tuhosi naapurin talon; aseet vedettiin esiin ja syntyi verivihollinen. Eirik yritti paeta väkivaltaa muuttamalla syrjäiselle Suðureyn saarelle lounaaseen, mutta sitten naapuriin tuli jälleen riita, jota seurasi tällä kertaa taistelu. Islannin suurelta osin suvaitsevainen rajaseutuyhteisö asetti Eirikin lainsuojattomaksi kolmeksi vuodeksi. Hänen oli lähdettävä välittömästi tai kuka tahansa onnensa kukkuloille uskova joutui teloitettavaksi laillisesti.
Eirikin seuraava merimatka vei hänet Grönlannin eteläisimmän pisteen, Cape Farwellin ympäri saaren länsipuolelle, jonne hän pystytti leirin. Grönlanti oli äärimmäisyyksien maa: sisämaasta suurimman osan vievän epäsuotuisan jääpeitteen juurella oli suojaisia vuonoja, vehreitä maakaistaleita ja runsaasti mereneläviä. Kolmen vuoden maanpaon jälkeen Eirik palasi Islantiin vuonna 985 laivalla, joka oli lastattu eksoottisilla tavaroilla, kuten hylkeennahoilla, karhunnahoilla ja mursun norsunluulla. Eirik kertoi hämmästyneille islantilaisille, että nämä tavarat olivat peräisin rikkaasta ja vauraasta "Grönlannista", sillä kuten Eirik saagoissa järkeili, "ihmiset lähtisivät sinne sitä innokkaammin, jos sillä olisi hyvä nimi".
Se oli nokkela käänne. Vuonna 986 Eirik lähti jälleen kerran purjehtimaan Islannista, tällä kertaa 25 aluksen laivaston johdolla, johon oli lastattu noin 300 pioneeria ja heidän tavaroitaan. Monille se oli viimeinen matka, ja vain 14 laivaa pääsi Grönlantiin. Jotkut heistä joutuivat pohjaan erikoisen aallon takia, toiset kääntyivät takaisin Islantiin myrskyä pakoon.
Grönlantiin päässeet havaitsivat nopeasti, että houkuttelevan nimen takana oli jäinen todellisuus, mutta oli myös pahempia uutisia: todisteita siitä, että saarella oli jo asunut toinenkin kansa. Kyseessä olivat inuiitit, joita viikingit kutsuivat nimellä "skrælings", joka tarkoittaa karkeasti käännettynä "kurjia". Skrælingit asuttivat enimmäkseen Grönlannin pohjoisosaa, jossa he elivät..kivikautisen kulttuurin perinteiden mukaan ja elivät kalastamalla piiloon jääneillä kanooteilla. Skrælingien ja viikingien suhde oli epävakaa ja vaihteli ystävällisyyden ja vihamielisyyden välillä, mutta se ei estänyt viikinkien asettumista uuteen maahan. Pioneerit jakautuivat kahteen ryhmään, jotka perustivat Eirikin johtaman itäisen asutuksen lounaisrannikolle Cape Farwellin yläpuolelle ja läntisen asutuksen noin 644 kilometriä (400 mailia) rannikkoa pitkin pohjoiseen.
Eirik nautti "ensimmäiselle uudisasukkaalle" kuuluvasta vallasta ja arvovallasta samaan tapaan kuin Ingólf Arnarson Islannissa sata vuotta aiemmin: hän rakensi ensimmäisen maatilan Brattahlidiin ja toimi lain puhujana Grönlannin Thingissä. Myös Grönlanti asutettiin suurin piirtein samalla tavalla kuin Islanti. Suurimmillaan itäisessä siirtokunnassa oli 190 maatilaa ja läntisessä siirtokunnassa 90 maatilaa, ja väkiluku oli 3 000-4 000 henkeä. Kirkkoja oli myös 16, kuten vuonna 1000 ce Grönlannista tuli kristitty maa. Tämä johtui Eirikin pojasta Leif Eirikssonista, jonka kuningas Olaf Tryggvason käännytti Norjan-matkallaan ja toi uskonnon mukanaan. Eirik Punaisen saaga kertoo Leifin paluusta kotiin:
"Leif pääsi maihin Eiriksfjordrissa ja lähti kotiin Brattahlidiin. Kansa otti hänet iloisesti vastaan. Pian sen jälkeen hän saarnasi kristinuskoa ja katolista totuutta koko maassa ja teki kansalle tunnetuksi kuningas Olaf Tryggvasonin sanoman ja kertoi, kuinka monia maineikkaita tekoja ja kuinka suurta kunniaa tähän uskoon liittyi. Eirik suhtautui viileästi ehdotukseen luopua uskonnostaan, mutta hänen vaimonsa Thjodhild taipui nopeasti ja järjesti kirkon rakentamisen lähelle talojaan. Rakennusta kutsuttiin Thjodhildin kirkoksi; siellä hän rukoili, ja niin tekivät myös ne miehet, jotka ottivat Kristuksen vastaan, ja heitä oli paljon. Sen jälkeen, kun hän oli ottanut uskon vastaan, Thjodhild ei suostunut olemaan missään tekemisissä Eirikin kanssa, ja tämä oli suuri koettelemus Eirikin mielialalle."
- Eirik Punaisen saaga, kääntänyt J. Sephton
Leif Eirikssonista tuli Grönlannissa kuuluisuus oman kansansa keskuudessa; hänen matkansa Amerikkaan lisäsi hänen mainettaan. Mukaan Grönlantilaisten saagan mukaanbjarni Herjólfsson, joka Pohjois-Atlantin merimatkustukseen liittyvän viikinkiperinteen mukaisesti ajautui pois kurssilta ja eksyi sumussa yrittäessään päästä Islannista Grönlantiin vuonna 986. Kun sumu hälveni, Bjarni huomasi purjehtivansa tuntemattoman metsäisen rannikon vieressä. Koska Bjarni ei ollut vakuuttunut siitä, että hän oli oikeassa maassa, hän kielsi miehistöään nousemasta maihin, pysytteli lähellä rannikkoa ja päätyi ihmeen kaupalla joitakin viikkoja myöhemmin Grönlantiin.
Vinlandin viinirypäleet
Bjarnin kertomukset tästä oudosta uudesta maasta saivat Leif Eirikssonin tarttumaan jäljille. Leif ja hänen 35 soturin miehistönsä kohtasivat ensin jäätiköiden, vuorten ja tasaisten kalliolaattojen maan, jota hän kutsui nimellä "Helluland" ("Laattamaa"). Purjehtiessaan etelään hän saapui Bjarnin kuvaamalle metsäiselle rannikolle, jota hän kutsui "Marklandiksi" eli "Wood Landiksi", ja antoi käskyn rantautua. Tämä lyhyt vierailu merkitsi ensimmäistä tunnettua eurooppalaista jalansijaa Amerikan mantereella. Sen jälkeen Leif ja hänen miehensä purjehtivat etelämpänä tasaiselle, ruohoiselle maastolle, jonne he rakensivat buðirin eli "kopin", eräänlaisen väliaikaisen suojan, ja talvehtivat siellä.
Kaksi asiaa uudessa maassa hämmästytti viikinkivierailijoita: pakkasettomat aamut ja aurinko, joka pysyi taivaalla koko päivän aamusta iltapäivään. Toinen löytö antoi uudelle maalle nimensä. Se tuli Tyrkir-nimiseltä saksalaiselta, joka palasi eräänä päivänä myöhään tiedusteluryhmän kanssa. Skandinaavisten laivakavereidensa huviksi Tyrkir oli hyvin kiihtyneessä tilassa ja höpötti äidinkielellään sekavasti villiviinirypäleistä - hän oli jopa tuonut mukanaan useita rypäleitä todisteeksi. Leif oli vaikuttunut: viinirypäleitä oli mahdotonta kasvattaa Islannissa tai Grönlannissa, ja kaikki juotu viini oli tuontiviiniä. Hän antoi tälle hedelmälliselle ja runsaalle maalle heti nimen "Vinland" eli "viinimaa".
Leif ei yrittänyt asettua Vinlandiin: sen sijaan se oli Thorfinn Karlsefni -nimisen miehen tehtävä, joka purjehti uuteen maahan 60 miehen, viiden naisen ja karjan kanssa. Thorfinn löysi Leifin hylkäämät kopit ja jäi Viinimaahan kolmeksi vuodeksi, ja näytti siltä, että hän pysyisi siellä. Mutta hän ei ollut laskenut alkuperäiskansan kanssa, jota saagat kuvaavat "lyhyiksi, huononnäköisiksi miehiksi, joilla oli hiukset epäjärjestyksessä päässään; he olivat suurisilmäisiä ja leveäposkisia" Viikingit kutsuivat näitä ihmisiä skrælingeiksi, vaikka ei olekaan selvää, olivatko he sukua Grönlannin inuiiteille vai intiaaneille. Olivatpa heidän juurensa mitkä tahansa, nämä paikalliset asukkaat eivät aikoneet päästää viikinkejä maahansa. Alkuvaiheen ystävällisten suhteiden jälkeen skrælingit alkoivat hyökätä viikinkien asutukseen yhä suuremmissa määrin. Thorfinn ja hänen pioneerinsa purjehtivat valitettavasti takaisin Grönlantiin sen sijaan, että heidät olisi vallattu.
Grönlannista itsestäänkin tuli vain väliaikainen viikinkiasutus. Kun Grönlanti vuonna 1261 joutui Norjan vallan alaisuuteen, ilmasto alkoi huonontua, ja väkivaltainen konflikti skrainttien kanssa puhkesi, jotka muuttivat etelään huononevia olosuhteita pakoon. Yhteys Grönlantiin katkesi vuodesta 1410 alkaen, ja tuolloin vain itäinen siirtokunta oli säilynyt. Vuonna 1540 itäiseen siirtokuntaan saapunut laiva löysi sen täysin autiona, lukuun ottamatta yhtä hautaamatonta ruumista, joka makasi yksinäisenä pitkässä talossa. Kukaan ei tiedä Grönlannin viikinkisiirtokunnan lopullista loppua.
Viikingit idässä
Kun norjalaiset viikingit asuttivat luoteeseen sijoittuvia maita, ruotsalaiset viikingit katsoivat kohti helpommin saavutettavia rantoja idässä. Heidän myöhemmät siirtokuntansa Itämerellä ja Venäjällä kuuluivat vanhimpiin ja pisimpään säilyneisiin viikinkien levittäytymistarinassa. Toisin kuin läntiset viikingit, ruotsalaiset viikingit eivät kuitenkaan perustaneet asutustaan ryöstöihin ja hyökkäyksiin vaan kauppaan.
Ruotsalaiset viikingit rakensivat ensimmäiset kauppakaupunkinsa Itämeren läheiselle rannikolle Grobinaan Latviassa jo vuonna 650 ce. Grobinasta oli lyhyt matka luoteeseen avoimen veden yli Birkan kauppakaupunkiin; se tarjosi myös hyvän pysähdyspaikan Ruotsin ja nykyisen Pietarin välillä koillisessa. Täältä pääsi Volhov-jokea pitkin pieneen kauppapaikkaan Staraya Ladogaan. Paikalliset slaaviheimot perustivat Staraja Laatokan Volkhovin rannalle noin vuonna 750. Siitä tuli pian vilkas, monietninen yhteisö ja kauppapaikka, jossa idästä tulleet arabialaiset hopeadirhamit vaihdettiin viikinkien turkiksiin ja lännestä tulleisiin orjiin.
Viikingit eivät pitäneet Staraya Ladogaa hyökkäyksen kohteena vaan pikemminkin pitkän aikavälin liiketoimintamahdollisuutena. Hopeiset dirhamit olivat yksi viikinkimaailman arvokkaimmista hyödykkeistä, ja Ruotsin Gotlannin saarelta sekä Staraya Ladogasta löydetyt suuret kolikkokannat todistavat niillä kauppaa käyneiden itäisten viikinkien varallisuudesta. Ei ole mikään ihme, että monet näistä samoista viikingeistä päättivät käydä Staraya Ladogassa paitsi kauppareissuilla, myös asettua sinne asumaan, käydä kauppaa dirhamilla ja vaatia paikallisilta heimoilta veroja. Heidät tunnettiin nimellä Rus, joka tarkoittaa karkeasti käännettynä "miehiä, jotka soutavat". Saraja Laatokalta venäläiset siirtyivät etelään jokiverkostoja pitkin ja perustivat kauppapaikkoja Novgorodiin, Gnezdovoon ja Kiovaan. Näistä tuli varhaisen venäläisen valtion keskus, joka sai nimensä sinne asettuneiden viikinkien mukaan - venäläiset.
Varhaisin kirjallinen lähde Rusista on 1200-luvulta Venäläinen primäärikronikka. Se alkaa siitä, kun paikalliset heimot karkottivat viikingit Venäjän alueelta, koska he olivat kyllästyneet maksamaan heille veroja. Kun venäläiset (tai varangit, kuten heitä myös kutsuttiin) olivat kuitenkin lähteneet, syntyi anarkia:
"Nämä ovat tarinoita menneiltä vuosilta, jotka koskevat Rusin maan alkuperää, Kiovan ensimmäisiä ruhtinaita ja sitä, miten Rusin maa sai alkunsa... 860-862: Neljä heimoa, jotka olivat joutuneet maksamaan veroa Rusille Varangialaisille, ajoivat heidät takaisin meren taakse, kieltäytyivät maksamasta heille enää veroa ja ryhtyivät hallitsemaan itseään. Heidän keskuudessaan ei kuitenkaan ollut lakia, ja heimo nousi heimoa vastaan. Heidän välilleen syntyi eripuraa, ja he alkoivat sotia toisiaan vastaan. He sanoivat itsekseen: "Etsikäämme ruhtinas, joka hallitsisi meitä ja tuomitsisi meidät tapamme mukaan". Niin he menivät ulkomaille varangien ja ryssien luo... ja sanoivat sitten rysseille: "Maamme on suuri ja rikas, mutta siinä ei ole järjestystä." He sanoivat: "Maamme on suuri ja rikas, mutta siinä ei ole järjestystä. Tulkaa hallitsemaan kuin ruhtinaat, hallitsekaa meitä'. Kolme veljestä ja heidän sukulaisensa valittiin. He toivat mukanaan kaikki ryssät ja muuttivat. Vanhin, Rurik, asettui Novgorodiin, toinen, Sineus, Beloozeroon ja kolmas, Truvor, Izborskiin. Näistä varangialaisista Venäjän maa sai nimensä."
- Venäläinen primäärikronikka, kääntäneet S.H. Cross ja O.P. Sherbowitz-Wetzor
Nyt legitiimeinä Staraja Laatokasta Novgorodiin ja Kiovaan ulottuvien kauppayhdyskuntien hallitsijoina viikingit hallitsivat paikallisia heimoja väkisin tai liittoutumalla, vaativat veroa ja tekivät kauppaa. Novgorodista, jota Rurik hallitsi, tuli tärkeä keskus Venäjän suurten jokien, Volhovin, Dvinan, Dneprin ja Volgan, risteyskohdassa sijaitsevilla mailla, joita nyt hallitsivat ryssät. Volgaa saattoi seurata Kaspianmerelle ja edelleen Keski-Aasiaan; Dnepr johti Mustallemerelle ja Tonavalle.
Viikinkien laivojen koko ja ketteryys olivat elintärkeitä jokiverkostoja pitkin kulkemiselle. Ne eivät olleet suuria merialuksia, jotka auttoivat viikingejä asuttamaan Islannin ja Grönlannin saaret, vaan pienempiä ja kevyempiä aluksia, jotka voitiin nostaa vedestä ja raahata maata pitkin, kun tarvetta ilmeni. Tämä kuljetusmenetelmä, joka tunnetaan nimellä portage, oli aikaa vievä ja hankala, ja se oli täysin välttämätön silloin, kun kahden joen välissä oli aukko tai jään kasaantuminen teki kulkemisen mahdottomaksi.
Purjehdus suureen kaupunkiin
Viikingit eivät koskaan pysyneet paikoillaan. Vuonna 860 joukko kiovalaisia viikinkejä purjehti etelään Konstantinopoliin - tai Miklagarðriin, "suureen kaupunkiin", kuten he sitä kutsuivat. Konstantinopoli, Bysantin valtakunnan pääkaupunki, oli todellakin suuri kaupunki: idän ja lännen välisenä siltana sillä oli noin 500 000 asukkaan kosmopoliittinen väestö ja tunnetun maailman suurimmat markkinat. Konstantinopolissa kävivät kauppaa kauppiaat kaikkien maiden kaikista kolkista, ja kaupunki oli varmasti vastustamaton houkutin ylellisyyttä metsästäville viikingeille.
Vuonna 860 viikingit eivät kuitenkaan tulleet kauppaan vaan ryöstämään. Konstantinopolin kansa reagoi hysteerisesti, kuten kaupungin puolustaja patriarkka Fotius kertoo:
"Kansa on hiipinyt pohjoisesta... kansa on.. hurja eikä tunne armoa, sen ääni on kuin pauhaava meri. Olemme kuulleet heistä kertomuksia, tai pikemminkin olemme nähneet heidän joukkokuvionsa, ja kädet ovat käyneet voimattomiksi; ahdistus on vallannut meidät ja tuska kuin synnyttävän naisen."
- Photiuksen homiliat, kääntänyt Cyril Mango
Fotiuksen kertomusta Konstantinopolin paniikista on vaikea arvioida. On vain vähän todisteita siitä, että viikinkien hyökkäys olisi ollut niin vakava kuin hän väittää, mutta Photiuksen kuvaus kuumeisesta, laajamittaisesta teurastuksesta:
"He eivät säästelleet mitään... vaan työnsivät miekkansa rohkeasti kaikenikäisten ja -sukupuolisten ihmisten läpi. Voi nähdä vauvoja, jotka he repivät pois rinnoilta ja maidosta ja jotka löysivät improvisoidun haudan kalliosta, johon heidät iskettiin... Kaikki oli täynnä ruumiita; jokien virtaus oli muuttunut vereksi; joitakin lähteitä ja vesialtaita ei voinut enää erottaa toisistaan, koska niiden onkalot olivat tasoittuneet ruumiiden tasolle."
- Photiuksen homiliat
Olivatpa todelliset vahingot mitkä tahansa, hyökkäys Konstantinopoliin oli vain ensimmäinen useissa kaupunkiin kohdistuneissa hyökkäyksissä, jotka päättyivät poikkeuksetta rauhansopimukseen ja muhkeaan veronmaksuun. Seuraava kirjattu hyökkäys tapahtui vuonna 907, ja sitä johti Oleg, Rurikin sukulainen ja Novgorodin ja Kiovan uusi hallitsija. Olegin kerrottiin purjehtineen 200 aluksen laivueella Dnepr-jokea pitkin ja Mustanmeren yli, mutta hänen tiensä Konstantinopoliin oli tukittu Bospor-joen poikki pingotetulla suurella ketjulla. Oleg ei lannistunut, vaan määräsi laivansa kulkemaan esteen ohi ja laskemaan ne takaisin veteen.
Kun viikingit olivat Konstantinopolin porteilla, heille tarjottiin välittömästi rauhansopimusta verenvuodatuksen estämiseksi. Aluksi sopimuksessa määrättiin, että soturit saivat käydä kauppaa Konstantinopolissa, mutta eivät jäädä kaupunkiin. Neljä vuotta myöhemmin sopimusta muutettiin siten, että siihen sisällytettiin erityiset kaupankäyntioikeudet ja oikeus asua kaupungissa enintään kuusi kuukautta, mikä oli aiemmin myönnetty vain syyrialaisille. Vastineeksi viikingit joutuivat lähettämään takaisin suuren määrän Bysantista vietyjä kristittyjä orjia ja suostumaan siihen, että heitä syytettäisiin vastaisuudessa kaikista vastaavista rikoksista. Heille annettiin myös ilmaiset pääsyliput Konstantinopolin kylpylöihin, mitä voidaan pitää joko merkkinä viikinkien mieltymyksestä peseytymiseen tai heidän tarpeestaan aloittaa peseytyminen. On myös mielenkiintoista, että sopimuksen allekirjoittaneilla viikingeillä oli silmiinpistävän skandinaaviset nimet - Karli, Ingjald, Farulf, Hrollaf, Vermund - mikä osoittaa, että venäläisistä ei ollut vielä tullut sulautunutta osaa Venäjän alkuperäisestä slaavilaisesta kulttuurista.
Bysantin ryöstöretket
Vuonna 914 Oleg kuoli, ja hänen poikansa Igor nousi valtaistuimelle Kiovassa. Isänsä jalanjäljissä Igor jatkoi viikinkien hyökkäyksiä Bysantin valtakuntaa vastaan tekemällä useita ryöstöretkiä sen Mustanmeren ympärillä sijaitseviin kaupunkeihin. Tällöin viikingit tutustuivat "kreikkalaiseen tuleen", eräänlaiseen petroligeeliin, jota voitiin pumpata putkista tai heittää kanistereissa käsikranaattien tapaan. Ase oli tuhoisan tehokas Igorin laivastoa vastaan; useimmat hänen miehistään joko paloivat elävältä tai hukkuivat yrittäessään paeta. Mukaan Russian Primary Chronicleigorin epätodennäköisen suuri 10 000 hengen laivasto supistui vain kymmeneen alukseen, kun viikingit nilkutti kotiin.
Igor palasi toisen laivaston kanssa vuonna 944, ja tällä kertaa keisari Konstantinus VII Porfyrogenitus, joka halusi estää uudet tappiot hänen vahtivuorollaan, yksinkertaisesti osti hänet. Seuraavassa sopimuksessa, joka liittyi Porphyrogenituksen suureen veronmaksuun, määrättiin, että viikinkien oli ilmoitettava, kuinka monta alusta he halusivat tuoda Konstantinopoliin tulevaisuudessa. Heidän oli myös rajoitettava silkin ostamista kaupungista, eivätkä he enää saaneet talvehtia Dnepr-joen suulla. Tämä viimeinen lauseke oli ovela veto Porphyrogenitukselta: joet olivat vaarallisia talven lumien sulamisen jälkeen, ja keisari tiesi sen. Hänen De Administrando Imperio, joka oli kirjoitettu ulkopoliittiseksi oppaaksi hänen pojalleen ja seuraajalleen Romanus II:lle, Porphyrogenitus selittää viikinkien vaarallisen matkan Konstantinopoliin ja siihen liittyvät vaarat. Niihin kuului muun muassa 80 kilometrin (50 mailin) pituinen koskiosuus, joka voitiin ylittää vain purkamalla alukset ensin ja navigoimalla niitä sitten pitkät sauvat kädessä pitävien viikinkien avulla. Jatkossa kosket, joille viikingit antoivat nimiä, kuten "The Yeller", "The Laugher" ja "The Drinker", muuttuivat ylitsepääsemättömiksi, ja veneet oli siirrettävä maata pitkin rauhallisemmalle vesialueelle. Vaarana oli myös paikallisen slaavilaisen heimon, "pechenegien", väijytys. Matka Konstantinopoliin oli vaikea ja vaarallinen, ja ilman talvehtimismahdollisuutta se menetti Igorista vetovoimansa.
Kaspian seikkailut
Sen sijaan Kiovan hallitsija päätti ottaa kohteekseen kasaarien, bulgarialaisten ja arabien suhteellisen testaamattomat Kaspianmeren rannikon asutukset. Näiden kauppareittien turvaaminen takaisi suuremman osuuden Arabian idässä louhittavista hopeadirhamneista. Igorin hyökkäys nykyisessä Azerbaidžanissa sijaitsevaan Bardha'an kaupunkiin oli kuitenkin katastrofi. Teurastettuaan paikallisen väestön ja asuttuaan kaupungissa useita kuukausia Igorin miehet sairastuivat punatautiin ja joutuivat sitten Azerbaidžanin sotureiden hyökkäyksen kohteeksi. Ne, jotka onnistuivat pakenemaanpimeyden turvin, saivat vain pienen osan ryöstösaaliistaan.
Igor kuoli pian tämän jälkeen, ja hänen tilalleen tuli hänen poikansa Svjatoslav, ensimmäinen venäläisistä, jolle annettiin slaavilainen nimi. Svjatoslavin suonissa virtasi kuitenkin viikinkiveri: hän hyökkäsi bysanttilaisten kimppuun ja kävi sitten sotaa khasaareja vastaan tuhoten näiden Kaspianmeren ympärillä olevat kaupungit ja pääkaupungin Itilin. Seuraavaksi Svjatoslav otti kohteekseen Tonavan varrella asuvat bulgarit, mikä oli aluksi menestyksekäs kampanja, kunnes uusi Bysantin keisari Johannes I Tzimiskes asettui bulgarien puolelle vuonna 971 ja lähes tuhosi sotaa käyvät ryssät. Kotiin Kiovaan nilkuttaessaan Svjatoslav joutui lopulta petsinegien hyökkäyksen kohteeksi, ja heidän kerrottiin mestanneen viikinkimiehen ja käyttäneen hänen kalloaan maljana.
Assimilaatio
Svjatoslavin seuraaja oli hänen poikansa Vladimir, ja hänen valtakaudellaan Kiovan Rus muuttui viikinkien kauppapaikasta slaavikuningaskunnaksi. Otettuaan Kiovan valtaistuimen Vladimir kääntyi kristinuskoon ja luopui näyttävästi viikinkien pakanallisista jumalista. Vladimir piti perintöään jonkinlaisena häpeänä. Aiemmin Kiovan Rusin hallitsijat olivat toivottaneet tervetulleiksi Skandinaviasta tulleet viikinkipalkkasoturit, mutta nyt he vain muistuttivat Vladimiria hänen raa'asta alkuperästään. Vladimir piti itseään kunnioitettavana kristillisenä johtajana: hän oli mennyt naimisiin Bysantin keisarin Basileios II:n tyttären Annan kanssa eikä halunnut ryöstelevien barbaarien jengien aiheuttavan hänelle ongelmia. Sen sijaan hän lähetti saapuvat viikinkisoturit etelään Konstantinopoliin, jossa heistä tuli osa hänen appensa henkilökohtaista henkivartiostoa, joka tunnettiin nimellä "Varangian Guard".
On todennäköistä, että yksi näistä sotureista kaiversi riimukirjoituksen Konstantinopolissa sijaitsevan Hagia Sofian kirkon marmorikaiteeseen. Vaikka nykyään vain nimi "Halfdan" on luettavissa, on perusteltua olettaa, että alkuperäinen lause oli "Halfdan was here". On helppo kuvitella Halfdan Varangian kaartin jäsenenä, joka oli tylsän jumalanpalveluksen aikana Hagia Sofiassa raapimassa marmoria. Halfdanin jälkipolville jättämät riimut muistuttavat siitä, että paitsi hän, myös koko viikinkikunta "oli täällä". Yli 200 vuoden ajan ruotsalaiset viikingit olivat kehittäneet yksinkertaisista kauppapaikoistaan suuria kaupunkeja ja jatkaneet sitten viikinkien suuria perinteitä, kuten ryöstöretkiä, paikallisten ihmisten alistamista ja hurjan ja pysyvän maineen rakentamista.
Mutta 1100-luvun puoliväliin mennessä kaikki oli ohi: pakanalliset jumalat oli korvattu kristillisillä, ja Kievan Rusin johtajista oli tullut enemmän slaavilaisia kuin skandinaavisia. Viikingit idässä olivat poissa.

YLÖS: Pitkän laivan kaiverrus vuosituhannen vaihteen kivessä South Ronaldsayssa, Orkneysaarilla, Skotlannissa.

TUTKIMUS JA LAAJENTUMINEN

YLÖS: Viikinkien pitkälaivat kulkevat tyynellä merellä kohti maata. Pitkulaivat oli varustettu purjeilla ja airoilla, joten ne pystyivät etenemään sekä tyynessä että tuulisessa säässä.

ALLA: Kymmenennen vuosisadan pitkästä talosta kaivetut jäännökset, jotka löydettiin Leirvíkin kaupungista Eysturoyn saarelta Färsaarilta.

Alla: Tässä romanttisessa 1900-luvun alun kuvituksessa viikingit lähestyvät Islannin rannikkoa.

Islantilaiset maatilat

Ingólfin maalaistalo Reykjavikin alkuperäisellä paikalla oli tyypillinen islantilaisille asutuksille. Ne noudattivat tavanomaista pitkää hallirakennetta, ja ne rakennettiin kivestä, puusta ja turpeesta, ja niiden päätyihin lisättiin yksi tai kaksi lisähuonetta.
Päärakennus oli usein suuri - jotkut olivat yli 40 metriä pitkiä - ja sitä käytettiin juhliin ja pakanallisiin juhliin. Islannissa ei ollut kaupunkeja tai kyliä ennen 1300-lukua, ja goðarin suuri sali on toiminut paikallisen yhteisön keskeisenä kokoontumispaikkana.
Yksi tunnetuimmista islantilaisista maatiloista on Stöngin maatila Thjórsárdalurin laaksossa Etelä-Islannissa. Maalaistalo säilyi tulivuoren tuhkakerroksen alla, kunnes se kaivettiin esiin vuonna 1939, ja se on tarjonnut ainutlaatuisia näkymiä islantilaisten viikinkien jokapäiväiseen elämään. Maalaistalon päähuone oli 17 metriä pitkä, ja siinä oli korotetut makuualustat ja keskeinen tulisija. Pienempää olohuonetta, jossa oli myös keskusliesi, käytettiin luultavasti kehräämiseen, ja kahta lisähuonetta käytettiin wc:tä ja varastointia varten - luultavasti kalaa, joka oli islantilaisten ruokavalion peruspilari. Umpihuoneita käytettiin latona ja sepäntyönä, josta löytyi suon rautamalmia valmiina taottavaksi. Stöngin maalaistalo hylättiin äkillisesti vuonna 1104, kun läheinen Hekla-tulivuori purkautui ja tuhka peitti puolet saaresta. Tämä oli katastrofaalinen tapahtuma, joka teki monet Islannin maatiloista käyttökelvottomiksi. Tulivuoren uhka oli kuitenkin osa elämää Islannissa, ja viikinkien yhteisöt onnistuivat silti kukoistamaan.

ALLA: Stöngin maalaistalon rekonstruktio Etelä-Islannissa.

"Ihmiset menisivät sinne sitäkin innokkaammin, jos sillä olisi hyvä nimi."  - Eirik Punainen

YLÖS: Taiteellinen kuvaus Eirik Punaisen maihinnoususta Grönlannin rannikolle. Uuden viikinkisiirtokunnan "ensimmäisenä uudisasukkaana" Eirik sai erityisaseman.

ALLA: Eirik Punaisen maalaistalon jäännökset Brattahlidissa, Grönlannin itäisessä siirtokunnassa. Maalaistalosta on näkymä Eirikfjordille.

Aivan: Kartta, jossa näkyvät viikinkien Grönlannin siirtokuntaan suuntautuneet ja sieltä lähteneet merimatkat sekä Pohjois-Atlantin alueet, joilta viikinkien esineitä on löydetty.

YLÖS: Eirik Punaisen rekonstruoidun maalaistalon sisätilat Brattahlidissa, Grönlannissa. Keskeinen tulisija ja seinillä olevat alustat ovat tyypillisiä viikinkien pitkäkotitaloille.

ALLA: Leif Eirikssonin matkasta Pohjois-Amerikan itärannikolle kymmenennen vuosisadan lopulla.

L'Anse aux Meadows

On spekuloitu paljon siitä, mihin viikingit tarkalleen ottaen rantautuivat Amerikan itärannikolle, joka tunnettiin heidän mielestään Vinlandina. On arveltu, että Helluland oli luultavasti Baffinsaari ja Markland luultavasti Labrador. Ainoa vankka todiste viikinkien asutuksesta Amerikassa on löydetty L'Anse aux Meadowsista Newfoundlandin pohjoiskärjestä. Sieltä on löydetty Islannista ja Grönlannista löydettyjä rakennuksia muistuttavia suuria turpeen seinämiä sekä skandinaavisia esineitä, kuten kehrääjänpyörä, kiinnitysneula ja luinen neule. Lisäksi löydettiin uuni, jossa oli rautaesineitä, kuten nauloja, niittejä ja solki, jotka tyypillisesti taottiin viikinkien sepissä. Todisteet osoittavat, että L'Anse aux Meadowsin asutusta käytettiin vain lyhyen aikaa, mikä vastaa saagoissa mainittuja viikinkien tutkimusmatkojen ajankohtia. Tästä kiihottavasta todistusaineistosta huolimatta ei kuitenkaan ole mitään ehdotonta näyttöä siitä, että asutus olisi kuulunut viikingeille.

L'Anse aux Meadowsin rekonstruoidut turverakennukset, mukaan lukien 24 metrin pituinen pitkä talo, Newfoundlandissa.

Vasemmalle: Kartta, jossa näkyvät viikinkien hyökkäykset Itä-Eurooppaan kahdeksannella ja yhdeksännellä vuosisadalla. Tänä aikana viikingit tekivät ryöstöretkiä Venäjän jokiverkostoja pitkin, perustivat Kievan Rusin ja hyökkäsivät Konstantinopolin kimppuun ja kävivät kauppaa sen kanssa.

ALLA: Pohjois-Amerikan skrælingit hyökkäävät viikinkien kimppuun. Alkuperäiskansat tekivät viikingeille mahdottomaksi asettua uuteen maahan.

"He ahdistelevat slaaveja, käyttävät laivoja päästäkseen heidän luokseen, kuljettavat heidät orjiksi ja myyvät heidät khasareille ja bulgareille." - Ibn Rustah

YLÖS: Venäläisen taiteilijan Nicholas Roerichin jäljennös kuvaa viikinki Rusia matkalla vaarallisia jokiverkostoja pitkin kohti Konstantinopolia.

ALLA: Tämä Gotlannista löytynyt riimukivi kuvaa Odinin laivaa, joka kuljettaa taistelussa kaatuneiden soturisankareiden sieluja tuonpuoleiseen.

Venäjä

Satamatkailu oli vain yksi osa viikinkien menetelmiä, joka teki pysyvän vaikutuksen idän säikähtäneisiin ihmisiin. Persialainen maantieteilijä Ibn Rustah kohtasi venäläiset matkallaan Volgajokea pitkin ja kirjoitti kymmenennellä vuosisadalla seuraavan kertomuksen:
"Rusit asuvat saarella... jonka kiertäminen kestää kolme päivää ja joka on tiheän aluskasvillisuuden ja metsien peitossa... He ahdistelevat slaaveja laivojen avulla; he vievät heidät orjiksi ja myyvät heidät khasareille ja bulgareille. Heillä ei ole peltoja, vaan he elävät vain sillä, mitä saavat slaavien mailta... Kun poika syntyy, isä menee vastasyntyneen lapsen luo miekka kädessä; hän heittää sen maahan ja sanoo: "En jätä sinulle mitään omaisuutta: Sinulla on vain se, mitä voit hankkia tällä aseella... Heillä ei ole kyliä, kartanoita tai peltoja. Heidän ainoa elinkeinonsa on käydä kauppaa martereilla, oravilla ja muilla turkiksilla... Heillä on puhtaat vaatteet, ja miehet koristavat itsensä rannerenkailla ja kullalla. He kohtelevat orjiaan hyvin, ja myös heillä on hienot vaatteet, koska he panostavat paljon kaupankäyntiin. Heillä on monia kaupunkeja. He suhtautuvat erittäin ystävällisesti ulkomaalaisiin ja muukalaisiin, jotka etsivät turvapaikkaa."
- Ibn Rustah,  Book of Precious Records, kääntänyt Michael Jan de Goeje

YLÖS: Pronssinen rintakoru, joka löydettiin kymmenennen vuosisadan viikinkiaikaisesta hautakummusta Gnezdovosta Smolenskin alueelta Venäjältä.

OIKEALLA: Kievan Rusin laajuus vuonna 912 Olegin kuoleman aikaan. Olegin aikana Kievan Rusista oli tullut voimakas ja vakiintunut valtio.

"He eivät säästelleet mitään... vaan työnsivät miekkansa rohkeasti kaikenikäisten ja kaikensukupuolisten ihmisten läpi."  - Patriarkka Fotius

YLÖS: 1400-luvun painokuva Olegin uhkaamasta hyökkäyksestä Konstantinopoliin. Lopulta keisari maksoi venäläisprinssille ja myönsi hänelle myöhemmin komeat kauppaoikeudet.

YLÖS: Kartta, jossa näkyy, mistä Itä-Euroopasta on löydetty viikinkiaikaisia esineitä.

ESIPUOLINEN SIVU: Bysantin keisarin edessä seisovan tarunhohtoisen Varangian kaartin tyylitelty kuva. Osa kaartin alkuperäisistä jäsenistä oli viikinkisotureita.

Yllä: Kolikko, joka kuvaa Bysantin keisari Konstantinus VII Porphyrogenitusta, joka eli vuosina 905-959.

Yllä: Viikinki Halfdanin jättämä kaiverrus Konstantinopolin Hagia Sofiassa. Riimujen oletetaan kertovan: "Halfdan oli täällä".

Aivan: Vladimir näytti luopuvan viikinkien pakanallisista jumalista ja kääntyi kristinuskoon. Myöhemmin venäläisjohtajasta tehtiin pyhimys.

Edessä oleva sivu: Kartta, joka osoittaa viikinkien vaikutusvallan laajuuden maailmassa. Viikinkiaikana skandinaaviset soturit kulkivat valtavia matkoja Kaspianmereltä idässä Pohjois-Amerikan Atlantin rannikolle lännessä.

Viikinkien rappio

Lähes vuosisadan kestäneen rauhan jälkeen viikinkien hyökkäykset Britanniaan alkoivat 980-luvulla. Kyseessä ei ollut mikään opportunistinen ryöstäjäjoukko, vaan ammattimainen armeija, joka oli järjestäytynyt teurastamaan ja kiristämään. Maldonissa Essexissä "teurastusta himoitsevat wolvish-viikingit... heittivät keihäänsä, jotka olivat kovia kuin viilat, ja lähettivät teräviä nuolia lentämään käsistään. Jousen jouset olivat kiireisiä, kilvet torjuivat kärjen. Taistelu oli katkera. Urheita miehiä kaatui molemmin puolin."

Tmaldonin taistelujota kuvattiin niin elävästi edellä, käytiin Northeyn saaren ympärillä Blackwater-joen alkupäässä. Vuonna 991 suuri viikinkien armeija oli purjehtinut jokea ylöspäin ja leiriytynyt Northeyn saarelle odottamaan anglosaksista vastausta läheisestä Maldonin kaupungista.
Joukot lähetettiin pian jaarli Byrhtnothin johdolla, ja ne vetäytyivät saaren mantereesta erottavan vuorovesitien varrelle. Koska oli nousuvesi, viikinkien sanansaattaja huuteli anglosaksisille veden yli ehtoja: heidän oli tarjottava aselepoa rahaa vastaan tai muutoin kärsittävä seuraukset. Byrhtnoth räkäisi tälle. Sillan leveys oli vain 1,8 metriä - jopa laskuveden aikaan - joten viikinkien täysimittainen hyökkäys oli kestämätön. Sen sijaan heidän sotureidensa olisi ylitettävä se yksissä tuumin. Näin Byrhtnothilla olisi myös aikaa odottaa vahvistuksia: hänellä oli mukanaan 500 miestä, noin viidennes viikinkijoukoista. Itsevarmana Byrhtnoth huusi vastauksensa: "Maksamme teille keihäänkärjillä ja miekan terillä."
Byrhtnothin viestiä ei otettu hyvin vastaan. Viikinkien johtajana ei ollut kukaan muu kuin Olaf Tryggvason, norjalainen aatelinen, joka väitti olevansa kuningas Harald Finehairin kuninkaallista sukua. Hän ei aikonut kieltäytyä palkinnostaan. Kun vuorovesi alkoi laskea, Olaf käski jousimiehiään ampumaan salamalaukauksen ja lähetti sitten kourallisen miehiä rynnäköimään nyt paljastuneen sillan yli. Vastauksena Byrhtnoth käski kolmea mestariaan vartioimaan sillan päätä. Strategia toimi: viikingit eivät päässeet ohi.
Koska Olaf näki, ettei päivää voitettaisi pelkällä raa'alla voimalla, hän päätti vedota Byrhtnothin ritarillisuuteen ja urheuteen. Hän kutsui anglosaksisen johtajan ja pyysi lupaa, että hänen armeijansa saisi ylittää sillan, jotta osapuolet voisivat taistella kunniakkaiden sotureiden tavoin. Maldonin taistelu -runon mukaan Byrhtnoth oli "sydämen ylpeyden vallassa" ja suostui viikinkien ehtoihin.
Se oli katastrofaalinen päätös, joka maksoi Byrhtnothille taistelun - ja hänen henkensä. Annettuaan viikinkien ylittää tien, anglosaksit yrittivät pysäyttää heidän hyökkäyksensä kilvimuurilla, mutta heidät voitettiin ja he joutuivat taistelemaan mies miestä vastaan raa'assa kahakassa. Byrhtnoth haavoittui kuolettavasti lentävästä keihäästä, ja hänet jouduttiin myöhemmin hautaamaan vahapallo päänä, kun hänen ruumiinsa oli mestattu. Byrhtnothin kuolemaa seuranneessa sekasorrossa hänen miehensä joutuivat paniikkiin ja monet pakenivat. Viikinkivihollinen hakkasi jäljelle jääneet.
Lopulta Olaf sai haluamansa: rahaa. Englannin kuningasta Æthelrediä neuvottiin maksamaan sotureille tai kohtaamaan lisää verenvuodatusta. Tuloksena saatu Danegeld oli noin 22 000 puntaa (9980 kg) hopeaa ja kultaa. Se oli ensimmäinen monista maksuista, jotka tekivät viikingeistä rikkaita ja antoivat Æthelredille ikävän lempinimen "The Unready", tarkemmin käännettynä "The Ill-Advised". Se oli osuva kuvaus hänen valtakaudestaan, sillä Æthelred huomasi pian, että hänen maksunsa viikinkilaumojen pysäyttämiseksi olivat vain rohkaisua tuleviin hyökkäyksiin.
Viikinkien hyökkäykset jatkuivat tosissaan seuraavien kahden vuosikymmenen ajan. Olaf Tryggvasonin kanssa hyökkäyksessä Lontooseen vuonna 994 oli mukana epätodennäköinen liittolainen, Tanskan kuningas Svein Forkbeard. Vaikka hyökkäys epäonnistui, kaksikko purjehti sen sijaan suoraan Englannin etelärannikolle ahdistelemaan sikäläisiä yhteisöjä. Vastauksena Æthelred maksoi viikingeille 16 000 puntaa (7260 kiloa) hopeaa, jotta nämä lopettaisivat toimintansa, ja antoi heille majapaikan Southamptoniin talvehtimaan. Tämä sopi viikingeille hyvin: he halusivat vaurautta, eivätkä Olaf ja Svein aikoneet hyökätä Englantiin - ainakaan vielä. Vuonna 994 mikään osa Englannista ei ollut vielä viikinkien hallinnassa. Danelaw oli romahtanut vuonna 954, kun Alfred Suuren jälkeläiset olivat karkottaneet Eirik Bloodaxen ja korvanneet hänet anglosaksisella kuningas Eadredilla. Viikinkien lähdettyä Englannissa alkoi rauhallinen ja vauras kausi: maasta tuli huolellisesti hallinnoitu valtio, jolla oli tehokas verotusjärjestelmä ja yli 70 rahapajaa, jotka valmistivat kansallista hopeakolikoita.
Englantilaisten kolikoiden luominen tuli juuri sopivasti viikinkien aikaan. Vuodesta 965 lähtien suuret hopeadirhamien virrat, jotka olivat perinteisesti virranneet Skandinaviaan idästä, kuivuivat. Arabikaivoksista oli yksinkertaisesti loppunut hopea, ja kaiken jäljelle jääneen hopean kulku estettiin venäläisruhtinas Svjatoslavin konfliktien vuoksi Venäjän jokien varrella. Idästä tulevien tulojen puute oli ongelmallista viikinkijohtajille, jotka yrittivät lujittaa valta-asemaansa kotimaassaan. Svein Forkbeard oli Tanskan hallitseva kuningas, ja Olaf Tryggvason pyrki yhdistämään Norjan valtansa alle: molemmat asemat olivat kalliita. Dirhamien sijasta yksinkertaisin tulonlähde oli aivan Pohjanmeren toisella puolella - Englannissa.
Talvella, jonka Olaf Tryggvason ja Svein Forkbeard viettivät Southamptonissa kuningas Æthelredin suosiollisella suostumuksella, tapahtui jotain kummallista: Olaf kääntyi kristityksi. Kasteessa, johon osallistuivat Winchesterin piispa ja kuningas Æthelred, Olaf lupasi lähteä Englannista eikä enää koskaan palata. Tanskalaisten ja norjalaisten viikingien välinen epätodennäköinen liitto päättyi, kun Olaf purjehti kotiin. Olafin suunnitelmana oli käyttää valtavaa tanskalaisten rahavarastoaan vallatakseen vallan Norjassa ja mahdollisesti myös sen ulkopuolella. Svein, joka pelkäsi tämän mahdollisia vaikutuksia Tanskaan, seurasi Olafia pian sen jälkeen. Æthelred oli vihdoin onnistunut torjumaan Englannin hyökkääjät - toistaiseksi.
Jarl Haakon Hladirista oli de facto norjan hallitsija, kun Olaf palasi Englannista, mutta hänen oma orjansa viilsi hänen kurkkunsa auki pian sen jälkeen. Olaf julistettiin kuninkaaksi Gula Thingissä vuonna 996, ja hän ryhtyi heti yrittämään maan käännyttämistä kristinuskoon pakottaen monet alueelliset jarlit kastamaan itsensä väkivallan uhalla. Tämän jälkeen Olaf aloitti vihollisuudet vanhaa ryöstökumppaniaan Svein Forkbeardia vastaan. Olaf väitti, että Svein oli hänelle velkaa Seelannin saaren myötäjäismaksuna avioliitosta hänen sisarensa Thyrin kanssa, ja purjehti eteläiselle Itämerelle lujittaakseen siteitään sinne. Tämä osoittautui kohtalokkaaksi virheeksi, sillä Sveinin, tanskalaisen jarlin Olof Skötkonungin ja norjalaisen jarlin Eirik Hákonarsonin muodostama liittouma yllätti Olafin laivaston Svolderissa Itämeren Rügenin saarella.
Svolderin taistelu
Saagojen mukaan Olafin laivasto oli Svolderissa alakynnessä 11 alusta 71:ää vastaan. Pakenemisen sijasta kuningas päätti kuitenkin kohdata tanskalaiset väijyjät ja totesi: "Metsäkauriit eivät voita meitä, sillä tanskalaisilla on kauriin rohkeutta. Emme pelkää tuota voimaa, sillä tanskalaiset eivät ole koskaan vieneet voittoa, jos he ovat taistelleet laivoilla."
Sitten Olaf määräsi laivansa kiinnitettäväksi toisiinsa kelluvaksi linnakkeeksi. Sieltä käsin Olaf ja hänen miehensä pystyivät rakentamaan barrikadeja airoilla ja kilvillä ja satelemaan nuolia ja keihäitä lähestyvien alusten päälle. Mutta sitten Olaf kauhistui nähdessään Eirik Haakonssonin aluksen, Eirik Haakonssonin laivan Iron Ram, tanskan laivaston joukossa, koska, kuten hän sanoi miehistölleen, "he ovat norjalaisia kuten mekin". Eirik käytti laivaansa tappavaan tarkoitukseen, sillä hän ramppasi sen Olafin puolustuslinnoituksen sivuilla oleviin laivoihin ja tyhjensi sitten niiden kannet sotureista. Taistelun huipentuma tapahtui kahden jousimiehen välillä, Einarin Olafin puolella ja Finin Eirikin puolella:
"Einar Tambarskelver, yksi terävimmistä jousiampujista, seisoi mastossa ja ampui jousellaan. Einar ampui nuolen jaarli Eirikiä kohti, joka osui perän päähän juuri jaarlin pään yläpuolelle niin lujaa, että se tunkeutui puuhun nuolenvarteen asti. Kreivi katsoi sinne päin ja kysyi, tiesivätkö he, kuka oli ampunut, ja samalla hetkellä toinen nuoli lensi hänen kätensä ja kylkensä välistä päällikön jakkaran täytteeseen niin, että piikki nousi pitkälle toiselle puolelle. Silloin kreivi sanoi eräälle miehelle nimeltä Fin... "Ammu tuo pitkä mies maston luona Fin ampui; ja nuoli osui Einarin jousen keskelle juuri sillä hetkellä, kun Einar oli vetämässä sitä, ja jousi hajosi kahtia. 'Mikä se on', huusi kuningas Olaf, 'joka murtui tuollaisella äänellä?' 'Norja, kuningas, sinun käsistäsi', huusi Einar."
- Olafin saaga, suomentanut S. Laing
Olaf tiesi, että hänet oli lyöty, ja sen sijaan, että olisi face capture, hän hyppäsi mereen täydessä taisteluvarustuksessa, eikä häntä enää koskaan nähty. Vaikka Olafista tehtiin pyhimys, hänen valtakuntansa menetettiin, ja Svolderin voittajat jakoivat maan. Kesti vielä 15 vuotta ennen kuin Norja yhdistyi norjalaisen kuninkaan alaisuuteen: Olaf Haraldsson.
Sillä välin Norjan uusi hallitsija ja Tanskan kuningas Svein Forkbeard käänsi jälleen kerran huomionsa Englannin ryöstöretkiin. Tämä oli huono uutinen kuningas Æthelredille, joka oli Sveinin poissaolon aikana maksanut kymmeniätuhansia tanskalaisrahoja. Vaikka kolikoita oli lyöty erityisesti viikinkien ostamista varten, Englannin varallisuudella oli rajansa. Æthelred yritti epätoivoisesti kääntää tilanteen, ja hän liittoutui vahvojen normanninaapureidensa kanssa naimalla Normandian herttuan tyttären Emman. Tämä kuitenkin vain aiheutti vaikeita perintöongelmia myöhemmissä vaiheissa. Sillä välin viikinkien hyökkäykset jatkuivat. Vuonna 1001 Æthelred joutui maksamaan 24 000 puntaa (10 886 kiloa) danegeldia normannien rannoilta karkotetuille viikinkijoukoille, jotka olivat ahdistelleet Cornwallin rannikkoa. Danegeldit olivat kasvaneet ja hyökkäysten välinen aika lyhentynyt: Æthelred päätti ryhtyä päättäväisiin toimiin.
Kuningas teki niin antamalla kuninkaallisen asetuksen, jonka mukaan: "Kaikki tanskalaiset, jotka olivat levittäytyneet tälle saarelle ja itivät kuin torakat vehnän seassa, oli tuhottava oikeudenmukaisella tuhoamisella." Kyse ei ollut viikingeistä, jotka sattuivat olemaan Englannin maaperällä ryöstöretkellä, vaan tanskalaisista, jotka olivat asuneet Englannissa sukupolvien ajan. Vaikka nämä ihmiset olivat Englannin kansalaisia, he pukeutuivat ja puhuivat eri tavalla, minkä vuoksi heidät oli helppo erottaa väkijoukosta sinä päivänä, joka tunnetaan Pyhän Bricen päivän verilöylynä.
Raiskaukset ja kunnianosoitus
Kun St Brice's Dayn verilöylystä paenneet tanskalaiset miehet raportoivat Svein Forkbeardin hoviin, kuningas muuttui valkoiseksi raivosta, eikä vähiten siksi, että hänen sisarensa oli murhattujen joukossa. Vielä pahempia uutisia seurasi: Oxfordin anglosaksit olivat ajaneet paikalliset tanskalaiset kirkkoon ja polttaneet sen maan tasalle, kun he eivät päässeet sisään, ja tappaneet kaikki sinne suojaa hakeneet. Lisäksi raportoitiin, että osa tanskalaisten uhreista oli nyljetty ja heidän nahkansa naulattu kirkkojen oviin. Kostoksi Svein määräsi uuden hyökkäyssarjan Englantiin, jossa otettiin käyttöön kohtuuton lähestymistapa liialliseen väkivaltaan. Tuloksena oli yli kymmenen vuotta jatkunut raakalaismainen orgia, johon kuului Winchesterin piispan - miehen, joka oli kastanut Olaf Tryggvasonin - korkean profiilin murha humalaisen illallisen aikana.
Svein ei ollut ainoa viikinki, joka määräsi hyökkäyksiä Englantiin. Vuonna 1009 Englannin maaperälle rantautui suuri armeija, jota johti norjalainen viikinki Thorkell Pitkä. Murtumispisteessä onneton kuningas Æthelred ei lähettänyt armeijaa Thorkellia vastaan eikä nostanut Danegeldia, vaan määräsi sen sijaan kansallisen rukous- ja katumusohjelman. Siihen kuului kolmen päivän paasto, liikkuvat messut ja pappien johtamat kulkueet. Monissa saarnoissa osoitettiin sormella Englannin kansaa ja syytettiin pakanoiden aiheuttamasta vaarasta heidän syntistä käyttäytymistään. Ei kuitenkaan ollut yllättävää, että kristillinen kiihko ei onnistunut mitenkään pysäyttämään viikinkivyöryä. Thorkell Tallin seuraan liittyi pian uusi joukko, jota johti Norjan tuleva kuningas Olaf Haraldsson. Yhdessä Olaf ja Thorkellin miehet repivät London Bridgen alas pitkälaivojensa köysien ja koukkujen avulla. Lasten lastenlaulu Lontoon silta kaatuu uskotaan olevan peräisin tästä tapahtumasta.
Vuonna 1012, kun Olaf ja Thorkell olivat levittäneet kauhua koko Englantiin, Æthelred antoi periksi. Hän tarjosi viikingeille ennennäkemättömän 48 000 punnan Danegeld-korvauksen - huikean summan, joka teki kuninkaalliseen kassaan lamauttavan reiän. Ryösteleville viikingeille oli 980-luvulta lähtien maksettu noin 200 000 puntaa (90 720 kiloa), eivätkä Englannin rahapajat enää pystyneet vastaamaan kysyntään. Vuoteen 1013 mennessä maa oli polvillaan.
Silloin Svein Forkbeard päätti iskeä. Hän kokosi hyökkäyslaivaston ja purjehti kohti Englantia 18-vuotias poikansa Cnut rinnallaan. Mukaan Encomium Emmae Reginae, joka on Æthelredin vaimon Emman tilaama Cnutin historia, alukset olivat vaikuttavia:
"Yhtäällä laivoissa oli kultaan valettuja leijonia, toisaalta mastojen latvoissa oli lintuja, jotka osoittivat liikkeillään tuulia, kun ne puhalsivat, tai erilaisia lohikäärmeitä, jotka vuolasivat tulta sieraimistaan. Täällä oli kiiltäviä, kiinteästä kullasta tai hopeasta valmistettuja miehiä, jotka olivat lähes verrattavissa eläviin."
- Encomium Emmae Reginae, kääntänyt Alistair Campbell
Kuningas Cnut
Svein nousi maihin pohjoisessa ja valloitti nopeasti vanhan Danelawin maat ennen kuin siirsi armeijansa etelään. Vain Lontoossa oli vastarintaa hyökkäystä vastaan; se laantui pian. Æthelred pakeni valtakuntaansa vaimonsa kotimaahan Normandiaan, ja vuoden 1013 lopussa Svein Forkbeard kruunattiin Englannin kuninkaaksi. Hallituskausi jäi lyhyeksi: viisi viikkoa myöhemmin Svein kuoli, ja Æthelred purjehti Englannin kanaalin yli saadakseen valtakuntansa takaisin. Nuori ja kokematon Cnut päätti luopua Englannin valtaistuimesta ja palata Tanskaan. Vuonna 1016 hän kuitenkin palasi, tällä kertaa 200 laivan ja laajan armeijan johdossa, johon kuului Thorkell the Tallin kaltaisia veteraaneja. Hänen kampanjansa muistutti monin tavoin hänen isänsä kampanjaa, ja se on lyhyesti kerrottu. Lontoossa oli suurin vastarinta, ja kun Cnut saapui kaupunkiin, Æthelred oli kuollut. Vuoden 1016 lopussa Cnut kruunattiin Englannin uudeksi kuninkaaksi.
Vaikka hänet tunnettiin nimellä Cnut Suuri tai yleisemmin Canute, nuoren kuninkaan hallituskausi kesti vain kaksi vuosikymmentä. Cnutia kuvailtiin "komeimmaksi mieheksi lukuun ottamatta hänen nenäänsä, joka oli ohut, korkea ja melko koukkumainen", ja hänet muistetaan oikeudenmukaisena hallitsijana, joka palautti rauhan Englantiin, antoi lakeja yksilön suojelemiseksi ja meni naimisiin Æthelredin lesken Emman kanssa. Cnut tunnetaan kuitenkin ehkä parhaiten kuninkaana, joka yritti estää vuoroveden tulon rantaan. Englantilaisen kronikoitsijan Henry of Huntingtonin mukaan Cnut käski viedä valtaistuimensa meren rantaan, kun vuorovesi oli tulossa. Siellä Cnut käski kuninkaallisen seurueensa edessä vettä: "Olet alamaiseni, ja tämä maa, jolle olen asettanut tuolini, on minun... Siksi käsken sinua olemaan tulematta enää maalleni ja olemaan kastelematta kuninkaasi vaatteita ja raajoja."
Hetkeä myöhemmin Cnutilla oli märät jalat, ja hänen kuninkaallinen hovinsa ihmetteli, oliko heidän kuninkaansa haljennut. Tarina esitetään usein sellaisessa valossa, jonka tarkoituksena on osoittaa kuninkaan ylimielisyyden typeryys, mutta Cnutilla oli päinvastainen tarkoitus. Hän halusi todistaa, että hän oli vain ihminen ja että vain Jumalalla oli valta hallita merta. Kun Cnut oli kastunut nousuveden vaikutuksesta, hän käveli takaisin kuivalle maalle ja kertoi väkijoukolle, että kuninkaan valta oli tyhjää ja pinnallista Jumalan vallan rinnalla. Sitten hän ripusti kruununsa krusifiksiin eikä enää koskaan käyttänyt sitä.
Kuollessaan vuonna 1035 Cnut oli saavuttanut sen, mistä yksikään muu viikinki ei ollut uskaltanut uneksia: Pohjanmeren valtakunnan, johon kuuluivat Englanti, Norja, Tanska ja osa Ruotsia. Valtakunnan lankojen pitäminen koossa oli kuitenkin osoittautunut vaikeaksi Cnutin elinaikana. Olaf Haraldsson, Lontoon sillan hajottanut ryöstäjä, osoittautui erityiseksi piikiksi Cnutin silmissä.
Olaf oli kaapannut Norjan valtaistuimen vuonna 1015 ja oli ollut kiireinen käännyttämään maan väestöä, josta monet olivat palanneet pakanuuteen Olaf Tryggvasonin kuoleman jälkeen. Olaf Haraldssonin lähetysmenetelmät olivat yksinkertaisia: hän kiersi ympäri maata rakentamassa kirkkoja, tuhoamassa pakanallisia pyhäkköjä, palkitsemassa niitä, jotka suostuivat ottamaan kasteen, ja rankaisemassa niitä, jotka eivät suostuneet. Hänen rangaistuksiinsa kuului muun muassa ihmisten polttaminen elävältä, silmien puhkaiseminen tai yksinkertaisesti heidän tappamisensa siihen paikkaan, missä he seisoivat. Sitten Olaf liittoutui Ruotsin kuninkaan Olof Skötkonungin kanssa naimalla tämän tyttären, ja yhdessä nämä kaksi kuningasta alkoivat ahdistella Tanskan rannikkoa. Cnut reagoi lähettämällä laivaston Olafin kimppuun vuonna 1028, ja se lähes tuhosi norjalaisen joukot meritaistelussa lähellä Skånen asutusta.
Lyödyt Olaf pakeni Kiovan Rusiin, joka oli tuolloin Vladimirin pojan Jaroslavin hallinnassa. Täällä Olaf pystyi kokoamaan pienen joukon, jolla hän yritti vallata Norjan takaisin. Hänen joukkonsa paisuivat, kun hän matkusti Ruotsin läpi kohti kohtalokasta taistelupaikkaa Stiklestadissa, noin 72 kilometriä Trondheimista koilliseen. Olafin mukana oli hänen 15-vuotias veljensä Harald Sigurdsson, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Harald Hardrada eli "Kova hallitsija" ja joka pyysi päästä mukaan taisteluun kuningas Cnutia vastaan. Kun Olaf vastusti, Harald vaati sitä sanomalla, että jos hän olisi liian heikko tarttumaan miekkaan, hän sitoisi sen kahvan käteensä.
Vaikka vuoden 1030 Stiklestadin taistelu on yksi Norjan historian kuuluisimmista, siitä päivästä on vain vähän kerrottavaa. Olafin vastikään kääntyneet soturit johtivat etulinjaa huudahduksella "Eteenpäin Kristus-miehet, eteenpäin ristimiehet, eteenpäin kuninkaan miehet". Heidän rohkeutensa ja uskonsa eivät kuitenkaan voineet estää murskatappiota. Olafin armeijaan kuului vain noin 4000 soturia, mikä oli alle neljännes Cnutin mahtavasta joukosta, joka sattui olemaan suurin Skandinavian maaperälle koskaan koottu armeija. Tunnissa Olafin armeija oli kukistettu ja heidän kuninkaansa kaadettu. Olafin uskollinen henkivartiosto piiritti kuninkaansa ja taisteli viimeiseen asti, mutta päivä oli menetetty.
Myös Olafin velipuoli Harald kaatui, vaikka hänellä oli vielä voimia raahautua läheiseen metsään suojaan. Siellä hänet ottivat vastaan maanviljelijä ja hänen vaimonsa, jotka hoitivat hänet takaisin terveeksi. Olafin ruumis puolestaan varastettiin pois taistelukentältä ja haudattiin. Vuoden kuluttua Olafin jäännökset kaivettiin esiin, ja saagojen mukaan hänen pyhässä ruumiissaan ei ollut merkkejä mätänemisestä. Hänet kanonisoitiin pian sen jälkeen.
Viimeinen viikinki
Kun Harald sai voimansa takaisin, hän teki vaarallisen matkan Norjan vuorten yli Ruotsiin. Sieltä hän seurasi veljensä reittiä Venäjälle, jossa hänestä tuli Jaroslavin kunniavieras. Toisin kuin isänsä Vladimir, Jaroslav ei väheksynyt skandinaavista perintöään; hän oli mennyt naimisiin ruotsalaisen prinsessan kanssa, lähettänyt säännöllisesti viikinkejä Konstantinopolin Bysantin keisarin Varangian kaartin jäseniksi ja otti nyt teini-ikäisen Haraldin siipiensä suojaan.
Haraldilla oli hyvä syy saada oma samanniminen saaga. Haraldia kuvaillaan "komeaksi mieheksi, jolla oli jalo ulkonäkö, hiukset ja parta keltaiset", ja pelkästään Haraldin urotöistä idässä riittäisi useita niteitä. Näin Harald edustaa viikinkiajan myöhäistä, suurta soturia - hänen sankaruutensa ja rohkeutensa rinnalla on vain hänen oveluutensa ja kaksinaamaisuutensa, jotka ovat edellytyksiä kaikille sotureille, jotka ovat lähteneet Skandinavian kotiseuduilta ulkomaille "viikinkiksi".
Jaroslav tunnisti selvästi Haraldin kutsumuksen miesten johtajana ja käytti kolme vuotta kouluttaakseen häntä sodankäynnin taitoihin. Hän sai komennettavakseen yli 500 soturia ja hänet lähetettiin sotaretkille kaikkialle pohjoisessa sijaitsevasta Saraja Laatokasta etelässä sijaitsevaan Kiovaan. Sitten Jaroslav lähetti Haraldin Konstantinopolin suureen kaupunkiin Miklagarðriin, jossa hänestä tuli osa Bysantin keisarin Varangian kaartia. Siellä Harald sai hioa taistelutaitojaan, ja hänen saagassaan on monia jaksoja, joissa kerrotaan hänen armottomasta kyvystään varangien komentajana.
Näihin jaksoihin kuuluu muun muassa se, että Harald valloitti Sisiliassa sijaitsevan linnan kiinnittämällä puun- ja tervanpalasia siellä pesiviin pikkulintuihin ja sytyttämällä ne tuleen. Paluumatkalla olevat linnut sytyttivät sitten pesänsä ja linnoituksen tuleen, mikä avasi tien sen valtaamiselle. Haraldin kerrottiin vallanneen toisen kaupungin teeskentelemällä kuolleen ja hyppäämällä arkustaan kaupungin porttien sisäpuolelle. Haraldin sotaretket Varangian kaartin kanssa veivät hänet Kreikkaan ja itään Jerusalemiin ja arabialaiseen "Serklandiin", jossa hän "valloitti 80 maurien kaupunkia". Myöhemmin Haraldia syytettiin epäsuositun Bysantin keisarin Mikael V:n sokaisemisesta kaivamalla tämän silmät ulos, ja Harald otti tämän tehtävän hoitaakseen.
Kymmenen ulkomailla vietetyn vuoden jälkeen Harald päätti matkustaa kotiin ja vallata takaisin velipuolensa Olafin valtaistuimen Norjassa. Harald oli nyt naimisissa Jaroslavin tyttären Ellisifin kanssa, ja hänellä oli mukanaan suuri varangien henkivartiosto, ja hän purjehti Itämerelle länteen laivoilla, jotka oli lastattu täyteen idästä kertynyttä saalista. Saavuttuaan Norjaan vuonna 1045 Harald huomasi, että asiat olivat muuttuneet suuresti. Cnut oli kuollut vuonna 1035, ja sekavan johtajavaihdoksen jälkeen Olaf Haraldsonin avioton poika Magnus Hyvä kruunattiin Norjan ja Tanskan kuninkaaksi, ja Tanskan puolesta vastasi Svein Ulfsson. Haraldin saapuessa kotiin Magnus suostui antamaan puolet Norjasta sedälleen vastineeksi puolesta Varangian ryöstösaaliista: mutta sitten Magnus kuoli, ja Haraldista tuli yksinvaltias. Kuultuaan tämän uutisen Svein Ulfsson kruunasi itsensä välittömästi Tanskan kuninkaaksi ja teki Haraldista näin katkeran vihollisen.
Lähes kahden vuosikymmenen ajan Harald kävi säälimätöntä ja lopulta turhaa ryöstöretkeä Tanskan rannikolla. Yksi merkittävä tulos oli Skuldelevin kanavan saartamisen rakentaminen Skuldelevin kanavaan Tanskan Roskilde Fjordissa Seelannin saarella. Olaf Haraldsonin Pitkä käärme saattoi olla yksi niistä pitkälaivoista, jotka upotettiin kanavassa Harald Hardradan merihyökkäyksen estämiseksi. Se onnistui, ja Roskilden asutus selvisi vahingoittumattomana. Tanskan Hedebyssä ei käynyt yhtä hyvä tuuri: Harald hyökkäsi kauppakaupunkiin ja tuhosi sen maan tasalle. Se oli täysin hyödytön teko, joka kuvasti hänen Sveinin vastaista kampanjaansa. Vuonna 1064 kuninkaat tapasivat ja sopivat aselevosta: Svein piti Tanskan ja Harald Norjan.
Viikinkien loppu
Haraldin kohtalo oli lopulta sidottu kahden muun kuninkaan kohtaloon, joiden suonissa virtasi myös viikinkiverta: Englannin Harold Godwinsson ja Normandian Vilhelm, tai Vilhelm Valloittaja, kuten hänet alettiin kutsua. Kaikki kolme halusivat Englannin valtaistuimen, ja heidän pyrkimyksensä toteutuisivat verisessä finaalissa, jossa vain yksi heistä jäisi henkiin. Heidän kohtalonsa merkitsisi viikinkiajan loppua samassa maassa, jonne ensimmäiset skandinaaviset ryöstäjät olivat saapuneet lähes kolme vuosisataa aiemmin.
Normandia oli lahjoitettu viikinkiryöstäjä Rollolle kymmenennellä vuosisadalla frankkien kuninkaalta Kaarle Yksinkertaiselta. Vilhelm oli Rollon jälkeläinen, ja hän oli kokenut vaikeuksia sen jälkeen, kun hän seitsemänvuotiaana peri herttuakunnan. Aikuisikään mennessä Vilhelm oli kuitenkin varmistanut Normandian rajat poliittisen liittoutuman avulla ja pelastanut Harold Godwinssonin takuita vastaan, kun tämä vangittiin ja vangittiin Ranskan maaperällä. Tästä alkoi jonkinlainen suhde heidän välillään, ja Vilhelm löi Haroldin ritariksi ja asetti hänet kunniavieraaksi Normandiassa. Joidenkin lähteiden mukaan Harold lupasi tukea Vilhelmin vaatimusta Englannin valtaistuimelle, kun sen aika koittaa. Williamin vaatimus oli parhaimmillaankin heikko, ja se johtui hänen isotätinsä Emman avioliitosta kuningas Æthelred Unreadyn kanssa.
Kuitenkin myös Harold Godwinsson tunsi, että hänellä oli oikeus valtaistuimelle. Hän oli naimisissa nykyisen kuninkaan, Edvard Tunnustajan, sisaren kanssa ja piti itseään Englannin johtavana aatelismiehenä. Harold Godwinsson ja hänen veljensä Tostig olivat tanskalaisen Gytha Thorkelsdóttirin ja Godwinin, Wessexin jaarlin, kuningas Cnutin hovissa vaikutusvaltaisen miehen, poikia. Vuonna 1042 juuri Godwin varmisti Edward Tunnustajan paikan valtaistuimella, vaikka heidän suhteensa sen jälkeen olikin kireä. Edward lähetti Godwinin maanpakoon, koska hän kieltäytyi kukistamasta kapinallisia, jotka olivat hyökänneet hänen alueellaan asuvia normannien hovin jäseniä vastaan. Vuotta myöhemmin Godwin palasi takaisin, ja vaikka hänen poliittinen vetovoimansa oli vahvempi kuin koskaan, hän kuoli pian sen jälkeen. Godwinin poika Harold jatkoi siitä, mihin Godwin oli jäänyt. Harold asetti veljensä Tostigin Northumbrian jaarliksi ja ryhtyi tekemään itsestään Edwardin valtaistuimen takana olevaa päävaltaa. Kun lapseton Edward kuoli vuonna 1066, Harold Godwinsson julisti itsensä seuraavana päivänä Englannin kuninkaaksi. Monet huomauttivat, että hän oli ollut kuningas jo vuosikymmenen ajan vain nimellisesti, mutta Haroldin virallinen hallituskausi kesti vain yhdeksän kuukautta.
Takaisin Oslossa Harald Hardradan, tai "Pohjoisen ukkosenjyrän", kuten hänet alettiin kutsua, luona vieraili kukaan muu kuin Tostig, Nothumbrian jaarli. Harald oli ollut liian kiireinen Tanskan ahdistelemisessa harkitakseen vakavasti hyökkäystä Englantiin, mutta nyt ajatuksessa oli tiettyä vetovoimaa. Kieroutuneella logiikalla Harald katsoi, että hänellä oli laillinen oikeus valtaistuimelle veljenpoikansa Magnus Hyvän kautta. Magnus oli tehnyt kuningas Cnutin pojan Harthacnutin kanssa sopimuksen Tanskan ja Englannin perimisestä kuninkaan kuoltua. Magnus oli lupauksensa mukaisesti saanut Norjan, mutta oli ollut liian kiireinen vaivaantuakseen Englannin kanssa; nyt hänen setänsä Harald katsoi, että hänellä oli laillinen oikeus ottaa se haltuunsa. Tostig, joka oli tyytymätön veljeensä Haroldiin, tarjosi mielellään rauhoittavan järjen ja yhteisymmärryksen äänen Haraldille. Nyt kun nämä kaksi olivat liittoutuneet ja valmistelleet laivojaan sotaa varten, viimeisen viikinkihyökkäyksen näyttämö oli valmis.
Vuoden 1066 taistelut
Englannin kaksi suurta taistelua - Stamford Bridge ja Hastings - alkoivat Normandian Vilhelmin hyökkäyksen uhasta. Juuri tämä huolestutti Englannin Haroldia, sillä Harald Hardrada valmisteli salaa 200 laivastonsa 200 aluksen laivaston purjehtimista varten Pohjanmeren yli. Sovitun mukaisesti Haraldin liittolainen Tostig aloitti sarjan hyökkäyksiä Englannin etelärannikkoa pitkin ja suuntasi sitten pohjoiseen kohti koillisessa sijaitsevaa kohtaamispaikkaa. Harold ei tiennyt veljensä suunnitelmista, ja hän marssitti armeijansa etelään peläten, että Tostigin ryöstöretket saattoivat liittyä normannien varhaiseen maihinnousuryhmään. Haroldin miehet viettivät viikkoja vahtimalla levottomina meren yli vihollisaluksia Anglosaksinen kronikka kirjasi yötaivaalla näkyneen enteen: "Koko Englannin yllä näkyi sellainen enne, jollaista kukaan ei ole koskaan ennen nähnyt." Harold ei tiennyt, että kyseessä oli Halleyn komeetta, joka ilmestyi 76 vuoden välein. Sen sijaan kuningas kertoi sotilailleen, että se oli merkki siitä, että hän voittaisi normannit. Normannit eivät kuitenkaan tulleet. Kesän odottelun, tarvikkeiden loppumisen ja miesten moraalin laskun jälkeen Haroldilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin lopettaa armeijansa toiminta.
Tämä oli hetki, jolloin hyökkääjät saapuivat, vaikka he eivät rantautuneetkaan Englannin eteläisille rannoille vaan sen koillisrannikolle. Tostig tapasi Humberjoen suulla Haraldin, joka johti 200 laivaa käsittävää laivastoa, jonka kyydissä oli 9000-12 000 soturin armeija. Harald purjehti Humberia pitkin ja katkaisi kaikki vastarinnan matkallaan kohti Danelawin entistä pääkaupunkia Yorkia. Harald oli niin varma, ettei hän jättänyt Yorkiin varuskuntaa, vaan marssi armeijansa 11 kilometriä itään Stamford Bridgeen Derwent-joen varrella. Siellä hänen miehensä riisuivat taisteluhaarniskaansa ja lepäsivät lämpimässä syksyn auringossa. Se oli kallis virhe: ennen kuin viikingit huomasivatkaan, Harold Godwinsson oli heidän kimpussaan. Kuultuaan viikinkien maihinnoususta Harold oli koonnut armeijansa uudelleen ja marssitti sen 322 kilometrin (200 mailin) matkan Lontoosta Yorkiin viidessä päivässä. Kun Harald nyt katsoi ylös leposijaltaan, hän huomasi kaukaisuudessa pahaenteisen merkin Haraldin saagan mukaan: "Suuri armeija näytti tulevan heitä vastaan, ja he näkivät pölypilven kuin hevosten jaloista ja sen alla kiiltäviä kilpiä ja kirkkaita haarniskoja".
Harald ja hänen miehensä pukeutuivat taisteluvarusteisiinsa, kun jättiläismäinen viikinki, joka heilutti kirvestä, piti siltaa anglosaksisten hyökkäystä vastaan. Legendan mukaan tämä vartija luopui tehtävästään vasta sen jälkeen, kun sillan alta ylöspäin suuntautuva keihäänisku oli pettänyt hänet. Haraldin miehet muodostivat tämän tapahtuman aikana yli puolen mailin pituisen kilvimuurin, jonka keskellä oli kuningas ja hänen maamerkkinsä "Landwaster". Mutta oli ollut huono enne, kun Harald oli epäonnistuneesti yrittänyt nousta hevosensa selkään ja joutunut heitteille. Harold huomasi tämän nöyryytyksen ja huomautti: "Hän on mahtava mies, ja hän on vaikuttavan näköinen, mutta luulen, että hänen onnensa on jättänyt hänet." Hän sanoi: "Hän on suuri mies, ja hän on vaikuttavan näköinen."
Kun nämä kaksi armeijaa kohtasivat toisensa, ratsastajat lähetettiin etulinjaan neuvottelemaan. Harold oli valmis tarjoamaan veljelleen Tostigille ehtoja - kaiken haluamansa maan Northumbriassa vastineeksi aselevosta. Tostig kysyi, mitä maata Haraldille tarjottaisiin, ja sai jäätävän vastauksen: "Seitsemän jalkaa englantilaista maata tai niin paljon enemmän kuin hän on muita miehiä pidempi." Harald pyysi sitten Tostigia tunnistamaan miehen, joka oli "puhunut niin hyvin", ja sai kuulla, että se oli itse Harold Godwinsson. "Se oli vain pieni mies, mutta istui silti tukevasti jalustimissaan", Harald huomautti.
Tämän jälkeen alkoi taistelu. Haroldin päähuolenaiheena oli yrittää murtaa viikinkien suojamuuri, mutta ratsuväen hyökkäysten sekä nuolten ja keihäiden laukausten jälkeen muuri pysyi lujasti pystyssä. Sitten viikingit lopulta horjuivat, ja heidän suojamuurinsa tärisi. Haraldin kerrotaan joutuneen raivon partaalle:
"Kun kuningas Harald Sigurdson näki tämän, hän lähti taisteluun, jossa aseet rysähtivät eniten, ja syntyi kiivas taistelu, jossa kaatui paljon ihmisiä molemmin puolin. Silloin kuningas Harald raivostui, juoksi rivistön eteen ja hakkasi molemmilla käsillään, niin ettei kypärä eikä haarniskat kestäneet häntä, ja kaikki, jotka olivat lähimpänä, väistyivät hänen edessään. Silloin oli englantilaisilla hyvin lähellä, että he olivat lähteneet pakoon."
- Saga of Harald Hardrada, kääntänyt Samuel Laing
Juuri kun näytti siltä, että Harald oli yksinään kääntänyt taistelun kulun, hän sai nuolen henkitorveen ja kuoli. Pian sen jälkeen myös Tostig tapettiin. Kun viikinkien apujoukot olivat päässeet 18 kilometrin (11 mailin) päähän telakoituneesta laivastosta, päivä oli menetetty. Viikinkien vetäytyessä rannikolle suurin osa sotureista kaatui tai hukkui, kun he yrittivät uida laivoilleen. Eloonjääneitä oli jäljellä niin vähän, että heidän kotiinkuljetukseensa tarvittiin vain 24 alusta. Viimeisen suuren viikinkimiehen, Harald Hardradan, jäännökset lähetettiin kotiin Norjaan lähes vuotta myöhemmin. Hänen ruumiinsa oli ainoa: tuhannet Stamford Bridgellä tapetut viikingit jätettiin mätänemään taistelukentälle; heidän luitaan sanottiin olevan näkyvissä vielä yli sata vuotta myöhemmin.
Normannit saapuvat
Harold Godwinssonilla oli vain vähän aikaa lepuuttaa joukkojaan, ennen kuin hän sai tiedon normannien maihinnoususta Pevenseyyn, East Sussexiin. Hänen saarrettu armeijansa ei todellakaan ollut täydessä vahvuudessa, kun se saapui Lontooseen, ja matkan varrella raportoitiin monista karkureista. Harold vietti viisi kiihkeää päivää kerättyään uusia miehiä ja tarvikkeita ja marssi etelään kohtaamaan sotilaita Williamin armeijaa vastaan. Haroldin joukkojen uskottiin olevan noin 7000 miestä, mikä oli vähemmän kuin Williamin noin 10 000 miehen armeija, johon kuului ratsuväki ja suuri joukko jousimiehiä. Molempien osapuolten sotilaat pukeutuivat ajan perinteiseen taisteluvarustukseen: ketjupanssaritakkeihin, kilviin ja kartiokypäriin, joissa oli nenänpää, ja heillä oli mukanaan keihäitä, keihäitä ja miekkoja. Haroldin miehillä oli myös viikinkisotureiden rakastamat taistelukirveet. Legendan mukaan Vilhelm kantoi vaatteissaan reliikkiä, jonka päälle Haroldin kerrottiin vannovan valan, jolla hän puolusti valtaistuinvaatimustaan. Molemmat miehet tunsivat olevansa Edwardin laillinen seuraaja, mutta vain toinen kantaisi päivän päätteeksi Englannin kruunua.
Haroldin armeija asettui asemiin kello 9.00 klo lauantaina 14. lokakuuta 1066 nykyisen Battle Abbeyn kohdalla sijaitsevan harjanteen huipulla, 11 kilometriä Hastingsista pohjoiseen. Englannin kuningas sai korkean paikan ansiosta etulyöntiaseman, ja hän käski miehiään muodostamaan pitkän suojamuurin. Tämä tarkoitti sitä, että Williamin miesten oli kuljettava rinteeseen täydessä taisteluvarustuksessa hyökätäkseen harjanteelle. Normannien onneksi maa ei ollut erityisen märkä, ja heidän jousimiehensä alkoivat heti lähettää nuolilaukauksia rinteen alareunasta. Tämän jälkeen torvet kuuluttivat normannien ratsuväen ja jalkaväen hyökkäykset, mutta ne katkesivat harmittomasti puolustajien suojamuuriin. Vilhelm yritti kahdesti houkutella Haroldin miehiä harjanteelta teeskentelemällä normannien vetäytymistä. Vaikka tämä onnistui jonkin verran, Haroldin linja pysyi lujana. Päivä näytti suosivan anglosaksisia, kun huhu levisi, että William oli kuollut. Todistaakseen, ettei hän ollut, normannijohtaja poisti hänen.. kypäränsä ja ratsasti edestakaisin omaa linjaansa pitkin. Iltapäivän edetessä William määräsi viimeisen ja kohtalokkaan hyökkäyksen harjanteelle. Williamin miehet löivät Haroldin etulinjaa, kun useammat nuolilaukaukset takalinjoilta harventivat anglosaksisen kilvimuurin sisällä olevia miehiä. Sitten yhtäkkiä kaikki oli menetetty. Kuningas Harold kaatui, ja hänen kuolemansa myötä normannit kukistivat englantilaiset. Kun uutinen heidän kuninkaansa kuolemasta levisi, Haroldin miehet joutuivat sekasortoon. Niitä sotilaita, jotka yrittivät paeta taistelukentältä, hakattiin tuhansittain päivänvalon hämärtyessä. Anglosaksien ruumiit jätettiin sinne, missä ne kaatuivat, kun Vilhelmin voitokas armeija laski kuolleet ja hautasi heidät joukkohautoihin.
Tappio ja valloitus
Viikinkien jälkeläinen Vilhelm saavutti sen, mihin Harald ja hänen norjalaiset viikingit eivät kyenneet - Englannin valloituksen. Se oli viikinkiajan viimeinen voitto ja luultavasti suurin; toista hyökkäystä Englantiin ei enää tapahtuisi. Vaikka skandinaavinen veri saattoi virrata Vilhelmin suonissa, hän piti itseään normannina, ei viikinkinä. Ja kun hän ryhtyi rakentamaan uutta kuningaskuntaa, ei mennyt kauan ennen kuin Vilhelmin jälkeläiset kutsuivat itseään "englantilaisiksi": kansa, joka jo keskiajalla oli syntynyt vuosisatoja vanhasta geneettisestä sulatusuunista, johon kuului muinaisia brittejä, kelttejä, roomalaisia, anglosakseja, juutteja, piktejä, normanneja, viikinkejä ja muita.
Vuoden 1066 myrskyisistä tapahtumista jäljelle jääneille skandinaavisille viikingeille muutos oli näköpiirissä. Haraldin epäonnistuneesta hyökkäyksestä kotiin nilkuttaneet runnellut soturit liittyisivät maanmiestensä joukkoon ja aloittaisivat uuden historiallisen kauden Norjan, Tanskan ja Ruotsin kristillisten kansallisvaltioiden alaisuudessa. Uuden, nykyaikaisen Skandinavian alkaessa viikinkiaika päättyi: Olaf Haraldssonin kaatuminen Stiklestadin taistelussa vain lisäsi hänen perintöään. Vuoden kuluttua hänen ruumiinsa ei tiettävästi osoittanut merkkejä mätänemisestä, ja hänet kanonisoitiin pian sen jälkeen.

ALLA: Byrhtnoth, jonka "sydämen ylpeys" tuli hänelle kalliiksi.

VIIKINKIEN RAPPIO

YLÖS: Taiteellinen vaikutelma Maldonin taistelusta vuonna 991. Silta, sarvikypärät ja viikinkien leijakilvet ovat muutamia historiallisesti virheellisiä koristeita.

OIKEALLA: Papisto neuvoo tässä kuningas Æthelrediä maksamaan viikingit pois tanskalaisilla rahoilla - ensimmäinen monista maksuista, jotka toivat hänelle valitettavan lempinimen "valmistautumaton".

Vasemmalla: Kartta, jossa näkyy Danelaw, tanskalaisten viikinkien hallitsema alue Englannissa Alfred Suuren kanssa vuonna 886 tehdyn sopimuksen nojalla. Viikinkien Skandinavian tavoin Danelaw oli poliittisesti hajanainen, eikä sen ollut tarkoitus kestää. Kymmenennen vuosisadan puoliväliin mennessä anglosaksit olivat saaneet alueen takaisin.

OIKEALLA: Vastikään kääntynyt Olaf Tryggvason on kuvattu kristittyjen pappien seurueessa. Olaf jatkoi Norjan usein väkivaltaista käännyttämistä palattuaan Englannista.

Jellingin dynastia

Svein Forkbeard kuului pitkään tanskalaisten kuninkaiden sukuun, joka tunnettiin nimellä Jelling-dynastia. Sveinin isä, kuningas Harald Bluetooth, oli kymmenennellä vuosisadalla ollut vastuussa vallan keskittämisen aloittamisesta viikinkien kotimaassa. Häntä auttoi tässä tehtävässä hänen kääntymisensä kristinuskoon, mikä teki hänestä Kristuksen nojalla jumalallisesti määrätyn kuninkaan. Tultuaan Tanskan valtaistuimelle vuonna 958 Haraldista tuli myös Norjan kuningas joksikin aikaa vuonna 970.
Harald juhli valtakauttaan rakentamalla kuninkaallisen muistomerkin valtakuntansa kotipaikalle Jellingiin, Tanskaan. Se koostui kirkosta, kahdesta hautakummusta ja riimukivestä, joka oli hänen isänsä Gormin aiemmin pystyttämän riimukiven rinnalla. Molemmat riimukivet kertovat Tanskan siirtymisestä pakanallisesta valtakunnasta kristilliseksi valtakunnaksi, ja nykyään ne liitetään ylpeänä Tanskan kehittymiseen kansallisvaltioksi. Vanhemmassa, kuningas Görmin pystyttämässä kivessä lukee: "Kuningas Gormr teki tämän muistomerkin vaimonsa Thyrvén, Tanskan kaunistajan, muistoksi." Harald Bluethin runokivessä oli kuvattu Jeesus Kristus irrottautumassa piikkipensaasta, minkä oli tarkoitus symboloida kristinuskon syntymistä vanhoista pakanallisista uskomuksista. Ruunakivessä lukee: "Kuningas Haraldr käski tehdä tämän muistomerkin isänsä Gormrin ja äitinsä Thyrvén muistoksi; sen Haraldrin muistoksi, joka voitti itselleen koko Tanskan ja Norjan ja teki tanskalaisista kristittyjä."
Haraldin kääntymys ei kuitenkaan tehnyt häntä immuuniksi kristittyjen naapureidensa tai oman perheensä hyökkäyksiltä. Harald menetti väliaikaisesti Etelä-Tanskan hallinnan, kun Daniverke valloitettiin vuonna 974. Sen jälkeen hänet syrjäytti hänen poikansa Svein Forkbeard, joka otti valtaistuimen haltuunsa palattuaan rikkaana Englannissa voitetuilla danegdeillä.

ALLA: Jellingin riimukivet, jotka symboloivat Tanskan siirtymistä pakanuudesta kristinuskoon.

YLÖS: Britannian museossa oleva anglosaksinen kolikko Æthelred Unreadyn ajalta.

ALLA: Svolderin taistelussa Olaf Tryggvason ja Svein Forkbeardin johtama liittouma kohtasivat toisiinsa kiinnitettyjen pitkälaivojen kansilla.

Pyhän Bricen päivän verilöyly

St Brice's Dayn verilöylystä mainitaan vain ohimennen Anglosaksisessa aikakirjassa, jossa kerrotaan:
"...kuningas antoi käskyn tappaa kaikki Englannissa olevat tanskalaiset. Tämä tehtiin näin ollen Pyhän Bricen messupäivänä, koska kuninkaalle kerrottiin, että he piirittäisivät hänet hengiltä ja sen jälkeen koko hänen neuvostonsa ja saisivat sitten hänen valtakuntansa ilman vastarintaa.""
- Anglo-Saxon Chronicle, kääntänyt pastori James Ingram
Rajuimmat yksityiskohdat teurastuksesta tarjoaa kuitenkin munkki John of Wallingford, jonka merkintä päivän tapahtumista toimii mustana lappuna kristillisen Englannin historiankirjassa:
"... he sopivat yhdessä, että kukin maakunta tappaisi tanskalaiset, jotka tuolloin asuivat sen rajojen sisäpuolella; ja he määräsivät tietyn päivän, jolloin heidän oli noustava heitä vastaan. Tämä päivä oli lauantai, jolloin (kuten edellä on sanottu) tanskalaisilla on tapana kylpeä; ja näin ollen määrätyn ajan kuluessa heidät hävitettiin kaikkein häikäilemättömimmin, pienimmästä suurimpaan. He eivät säästelleet sukupuolta eivätkä ikää, vaan tuhosivat yhdessä heidän kanssaan ne oman kansansa naiset, jotka olivat suostuneet sekaantumaan tanskalaisten kanssa, ja lapset, jotka olivat syntyneet tuosta törkeästä aviorikoksesta. Joiltakin naisilta leikattiin rinta irti, toiset haudattiin elävältä maahan, ja lapset murskattiin pylväisiin ja kiviin. Tanskalaiset itse tuhottiin niin täydellisesti, ettei kukaan jäänyt henkiin kertomaan, mitä oli tapahtunut, lukuun ottamatta 12 nuorta miestä, jotka pakenivat teurastusta Lontoossa ja heittäytyivät Thames-joelle paetessaan pieneen veneeseen ja, tarttuen airoihin, soutivat itsensä nopeasti pois näkyvistä, ja kun he tulivat meren rannalle, he vaihtoivat sen laivaan ja levittäytyivät purjeisiin niin nopeasti kuin pystyivät, ja lähtivät kohti Tanskaa."
- John of Wallingford,  John of Wallingfordin kronikka, kääntänyt William Hunt

ALLA: St Brice's Dayn verilöyly määräsi skandinaavisten maahanmuuttajien etnisen puhdistuksen Englannin rannoilta.

"Metsäkauriit eivät voita meitä, sillä tanskalaisilla on kauriin rohkeutta." - Olaf Tryggvason

Vasemmalla: Englannin kuninkaiden kolikkojoukko: Æthelred Unready ja Cnut Suuri.

"Tällä suurella retkikunnalla ei ollut yhtään orjaa, orjuudesta vapautettua miestä, alhaisen syntyperän miestä tai iän heikentämää miestä." - Ecomium Emmae Reginae

SIVUN YLÄREUNASSA: Svein Forkbeard poistuu lippulaivastaan vuonna 1013 tapahtuneen viikinkien hyökkäyksen aikana Englantiin.

SEITSEMÄN SIVUN ALALAITA: Kun Thorkell Pitkä ja Olaf Haraldsson kaatoivat Lontoon sillan vuonna 1009, kuningas Æthelred yritti suojella Englantia rukouksin ja katumuksin.

YLÖS: Cnutin valtakausi kesti vain kaksi vuosikymmentä, mutta hänen saavutuksensa ylittivät kaikkien hänen viikinkiaikojen edeltäjiensä saavutukset. Kuollessaan tanskalainen hallitsi Pohjanmeren valtakuntaa, johon kuuluivat Englanti, Norja, Tanska ja osa Ruotsia, kuten tässä kartassa näkyy.

ALLA: Tämän teon tarkoituksena oli osoittaa, että kuningas oli vain ihminen eikä jumala.

Edessä oleva sivu: Stiklestadin taistelu vuonna 1030 on yksi Norjan historian kuuluisimmista, vaikka se kesti vain vähän yli tunnin.

"Siksi käsken sinua olemaan tulematta enää minun maahani ja olemaan kastelematta kuninkaasi vaatteita ja raajoja." "Niinpä minä käsken sinua olemaan tulematta enää minun maahani ja olemaan kastelematta kuninkaasi vaatteita ja raajoja." - Cnut

"[Harald] oli ankara ja ankara vihollisilleen ja kosti julmasti kaiken vastustuksen tai vääryyden." - Snorri Sturluson

ESIPUOLINEN SIVU: Olaf Haraldssonin kaatuminen Stiklestadin taistelussa vain lisäsi hänen perintöään. Vuoden kuluttua hänen ruumiinsa ei tiettävästi osoittanut merkkejä mätänemisestä, ja hänet kanonisoitiin pian sen jälkeen.

OIKEALLA: Tamdrupin kirkon kuparitaulu Jyllannissa Tanskassa, jossa näkyy kuningas Harald Bluetoothin kaste, jonka suoritti pappi Poppa.

ALLA: Rusin ruhtinas Jaroslav Viisaan patsas, joka otti Harald Hardradan siipiensä suojaan Stiklestadin taistelun jälkeen.

Vasemmalla: Kuvassa Harold Godwinsson julistaa uskollisuuttaan Normandian Vilhelmille. Jos tällainen lupaus todella annettiin, sillä ei ollut juurikaan vaikutusta seuraaviin tapahtumiin.

Edessä oleva sivu: kohtaus Bayeux'n seinävaatekankaasta, jossa Edvard Tunnustaja tapaa Harold Godwinssonin palattuaan Normandiasta.

Harald oli ollut liian kiireinen Tanskan ahdistelemisessa harkitakseen vakavasti hyökkäystä Englantiin, mutta nyt ajatus viehätti häntä.

"Se oli vain pieni mies, mutta istui silti tukevasti jalustimissaan." - Harald Hardrada

Amerikkalaisen taiteilijan Tom Lovellin maalaamassa Hastingsin taistelua esittävässä maalauksessa anglosaksinen kilvimuuri kestää normannien ratsuväen toisen hyökkäyksen.

VASEMMALLA: Harald ja Tostig ratsastivat eteenpäin neuvotellakseen Haroldin kanssa tässä klassisen tyylin mukaisessa esityksessä, kun anglosaksisten ja viikinkien armeijat kohtasivat toisensa.

YLÖS Kartta, jossa näkyy Haroldin armeijan eteneminen Haraldia ja Tostigia vastaan Stamford Bridgen taistelussa 25. syyskuuta 1066. Oystein Orren johtamat viikinkivahvistukset tulivat liian myöhään pelastaakseen tilanteen.

Edessä oleva sivu:  Norjalaisen Peter Nicolai Arbon maalauksessa kuningas Harald Hardradaa osuu nuoli kuolettavasti kurkkuun, ja viikinkien päivä Stamford Bridgellä on menetetty.

PÄÄTELMÄ

EDELLISET SIVUT: Yksityiskohta Bayeux'n seinävaatekankaasta tallentaa Hastingsin taisteluasun: ketjupanssaritakit, leijakilvet ja kartiomaiset kypärät, joissa on nenänpää.

YLÖS: Tässä Bayeaux'n seinävaatteen katkelmassa näkyy, kuinka normannien ratsuväki yrittää murtaa englantilaisen suojamuurin. Huomaa, että englantilaiset puolustajat on aseistettu kaksikätisellä kirveellä, joka oli yleinen ase englantilaisten huscarlien keskuudessa.

YLÖS: Haroldin kuolema Hastingsin taistelussa. Todellisuudessa ei ole kiistattomia todisteita siitä, että anglosaksinen kuningas kuoli nuolen osuessa silmään.

Päätelmä

Vuosi 1066 on sopiva loppupiste viikinkiajalle, mutta viikinkien ryöstöretket eivät pysähtyneet näin äkillisesti. Vuonna 1069 Tanskan kuningas Svein Estridsson lähetti Englantiin hyökkäyslaivaston, jonka tarkoituksena oli jatkaa siitä, mihin Harald Hardrada oli jäänyt. Svein hyökkäsi yhdessä valtaistuimelle pyrkineen Edgar Æthelingin kanssa uusien normannien etuvartioiden kimppuun ja lietsoi kapinoita paikallisten anglosaksien keskuudessa.

Vilhelmin kruunu näytti hetkellisesti olevan uhattuna: suuri osa Northumbriasta nousi kapinaan, ja viikinkien armeija valtasi Yorkin kaupungin. Svein ja Edgar eivät kuitenkaan olleet suunnitelleet järjestäytynyttä strategiaa normanneita vastaan, ja heidän voittonsa oli ohimenevä. Svein itse ei jaksanut pitkää sotaa, ja Vilhelm maksoi hänelle komeasti, jotta hän purjehtisi kotiin. Se oli viimeinen englantilainen Danegeld-tapaus. Ne anglosaksit, jotka olivat kapinoineet Vilhelmiä vastaan, kohtasivat huonommin. Vilhelmin "Pohjoisen harryingissä" hänen armeijansa poltti satoja, karjaa ja koteja ja teurasti miehiä, naisia ja lapsia; tuhannet kuolivat sitä seuranneissa nälänhädissä.
Pakanalliset merijahdit
Vilhelmin joukkomurha avuttomia anglosaksisia talonpoikia kohtaan muistuttaa meitä siitä, että viikingit eivät olleet ainoita keskiajan eurooppalaisia, jotka kykenivät mielivaltaiseen väkivaltaan ja tuhoon. Æthelredin Pyhän Bricen päivän verilöyly oli koko maan laajuinen etninen puhdistus; Englannin kuningas itse kuvaili sitä "mitä oikeudenmukaisimmaksi hävitykseksi". Ranskassa prinssi Lothar teki tuhoa omassa kuningaskunnassaan isänsä Ludvig Hurskaan kuoleman jälkeen. Lotharin armeijan kerrottiin syyllistyneen "tuhoon, polttamiseen, pyhäinhäväistykseen ja jumalanpilkkaan" ja ryöstäneen paikallisia kirkkoja marssiessaan. Eurooppalaiset kirkot ja luostarit olivat aina olleet kohteita. Irlannissa tehdyistä 113:sta luostareihin kohdistuneesta hyökkäyksestä 26 oli viikinkien tekemiä; muut 87 olivat irlantilaisten itsensä tekemiä.
Viikinkien ryöstöretket erottuivat muista kahdesta seikasta: ensinnäkin he olivat pakanoita ja toiseksi heidän hyökkäyksensä tulivat mereltä. Juuri tämä yhdistelmä sai aikaan hämmentyneitä ja kauhistuneita kertomuksia munkkeja, jotka muuten etsivät henkistä yksinäisyyttä syrjäisillä, kallioisilla rannikoilla. Kristityille viikinkihyökkäykset olivat käsittämätöntä pyhäinhäväistystä - mutta sotureilla itsellään ei ollut pienintäkään ymmärrystä luostareista tai niitä asuttavista uteliaista ja puolustuskyvyttömistä ihmisistä.
Kauhua kannatteli viikinkien pitkälaiva: keskiajan tappavan tehokas ase. Kuva tyylikkäästä laivasta, joka purjehtii nopeasti rantaan täynnä parrakkaita sotureita, jotka ulvovat verta, on edelleen kauhean kiehtova. Ryöstöretket eivät kuitenkaan koskaan olleet yhtenäisen viikinkipolitiikan tulos, vaan ne kuuluivat soturi-ideologiaan, joka edisti seikkailua, sodankäyntiä ja pysyvän maineen luomista. Viikingit olivat suuria opportunisteja, joilla ei useinkaan ollut aavistustakaan siitä, minne he purjehtivat tai mitä he löytäisivät perillä. Sen sijaan he laativat suunnitelman rantautuessaan, joka perustui paikallisiin olosuhteisiin. Tämä saattoi tarkoittaa ryöstöretkeä, paikallisten asukkaiden ottamista lunnaiksi tai orjiksi tai kauppapaikan perustamista. Myöhemmin viikinkiryöstöretket laajenivat maihinnousuun, siirtolaisuuteen ja asuttamiseen.
Svein Estridssonin hyökkäykset Englantiin vuonna 1069 olivat klassinen esimerkki viikinkien improvisoinnista. Svein lähti Skandinaviasta ajatellen hyökkäystä ja mahdollisuutta ruoskia vastikään sorretut anglosaksiset asukkaat maanlaajuiseen kapinaan. Kun tämä osoittautui liian vaikeaksi, Svein oli tyytyväinen, että hänelle maksettiin samoilla hopealla ja kullalla, joita hänen edeltäjänsä olivat hakeneet lähes 300 vuotta aiemmin Lindisfarnessa. Sveinin myötä viikinkien suuri ryöstöretkeilyperinne kuitenkin päättyi.
Ryöstöretket olivat tuoneet viikinkien kotimaahan rikkauksien tulvan, joka sekä rohkaisi että mahdollisti heidän laajentumisensa ulkomaille. Ennen ryöstöretkien alkua Skandinavia oli ollut eristäytynyt ja eristäytynyt yhteiskunta, joka oli muodostunut kaukana laajemmasta näkyvyydestä. Muutamaa vuosisataa myöhemmin viikinkien vaikutus ulottui huipullaan lännessä sijaitsevasta Amerikasta idässä sijaitsevaan Konstantinopoliin ja etelässä sijaitsevaan Välimeren alueeseen.
Tänä aikana viikingit hallitsivat Venäjän, Normandian ja Englannin valtakuntia, he olivat asuttaneet Grönlannin, Islannin, Färsaaret, Shetlandit, Orkneysaaret ja Mansaaren, he olivat rakentaneet siirtokuntia Newfoundlandista Kiovaan, ja viikinkiveri virtasi eurooppalaisten suonissa kaikkialla, kun soturit ja heidän perheensä sulautuivat alkuperäisväestöön.
Kristityksi kääntyminen
Viikingit olivat yhtäkkiä ja selittämättömästi rynnistäneet keskiajan näyttämölle ulkomailla, mutta myös viikinkien kotimaassa muutos tapahtui nopeasti. Kaupangin, Birkan ja Hedebyn pienet kauppakylät, joissa viikingit olivat jo varhain tutustuneet muihin ihmisiin ja kulttuureihin, kasvoivat nopeasti kukoistaviksi, kosmopoliittisiksi kaupungeiksi. Merentakaisilta ryöstöretkiltä palaavat soturit toivat mukanaan tarinoita uudesta, oudosta kristinuskosta, ja lähetyssaarnaajat Euroopan mantereelta matkustivat Skandinaviaan levittämään sanaa. Ennen pitkää viikinkikuninkaat luopuivat pakanallisista tavoistaan ja yrittivät yhdistää Skandinavian keskitetyiksi kristillisiksi kuningaskunniksi.
Kristillinen motiivi oli usein enemmänkin poliittinen kuin ideologinen: Kristuksen alaisuudessa hallitseminen antoi viikinkikuninkaille jumalallisesti määrätyn oikeuden hallita; se myös liittoutui muiden Euroopan kristittyjen kuningaskuntien kanssa. Kristinusko oli siis yhdistävä voima, joka tarjosi enemmän valtaa ja hallintaa. Varhaiskristityt skandinaavit olivat eläneet pakanallisten naapureidensa rinnalla ilman ongelmia, mutta Norjan ensimmäisten kristittyjen kuninkaiden - Olaf Tryggvasonin ja Olaf Haraldssonin - alaisuudessa ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin kääntyä. Viikingit, jotka eivät luopuneet pakanallisista jumalistaan tai kieltäytyivät kasteesta, silvottiin, hakattiin tai poltettiin elävältä. Norjasta ja Tanskasta tulivat ensimmäiset kristityt maat, ja Ruotsi seurasi niitä kahdellatoista vuosisadalla: nämä olivat Skandinavian uudet kansallisvaltiot Jumalan alla.
Kristus oli monille pakanasotureille vaikea asia. Thorin ja Odinin alaisuudessa heitä oli kannustettu etsimään seikkailuja, taistelua ja rikkauksia ja palaamaan takaisin tarinoiden kanssa suurista urotöistään tai muuten kuolemaan kunniakkaasti. Heidän jumalansa olivat kuin avuliaita ystäviä, jotka saattoivat auttaa, jos tarjottiin oikea uhri. Kuolemaa ei tarvinnut pelätä, sillä Odin toivotti kaikki soturit tervetulleiksi Valhöliin, kunhan he kuolivat kunniallisesti. Mutta kristitty jumala paheksui kaikkea tätä. Hän oli tiukka ja ankara tuomari, joka odotti laumansa elävän moraalisesti ansaitakseen paikkansa taivaassa - ne, jotka eivät onnistuneet, kärsivät ikuisen kadotuksen. Monille viikingeille kristillinen moraali oli yhtä vierasta kuin uuden uskonnon mukanaan tuomat lukuisat säännöt - säännöt siitä, milloin lihaa sai syödä, säännöt, jotka kielsivät loitsut ja uhrit, säännöt, jotka kielsivät kaikki pakanalliset jumalat.
Kristinusko toi vastikään kääntyneille viikinkiveljilleen kuitenkin jotain muutakin: kirjakielen. Tämän kielen avulla skandinaavit ja islantilaiset alkoivat kirjoittaa ylös suuria viikinkitarinoita ja -runoja, joita oli aiemmin kerrottu vain suullisesti. Tämä uusi proosa ei säästellyt väkivaltaisia yksityiskohtia tai sankarillisia hienouksia kertoessaan ylenpalttisesti viikinkisotureista ja heidän urotöistään.
Historiallisesti katsottuna viikinkien aika kului kuin siivillä: he räjähtivät raa'asti ja loistavasti maailmaan kahdeksannella vuosisadalla, ja muutamassa vuosisadassa he olivat jo poissa. Pohjois-Atlantilla sijaitsevia siirtokuntiaan lukuun ottamatta viikingit syrjäytettiin ulkomailla sijaitsevista asutuskeskuksistaan tai integroitiin muulla tavoin alkuperäisväestöön. Mitään pysyvää viikinkivaltakuntaa ei olisi syntynyt. Heidän kristittyjen uhriensa kirjoittamien kauhukertomusten, ulkomaisten matkailijoiden hämmentyneiden kertomusten sekä heidän suuria tekojaan juhlistavien runojen ja saagojen kautta viikingit saivat kuitenkin aikaan sen, mikä oli heille tärkeintä: pysyvän perinnön.
"Äitini haluaa hinnan, joka maksetaan
Ostaakseen ylpeän laivani
Seisoo korkealla perässä
Ryöstösaalista etsin.
Jykevä viikinkipurjehtija
Tämän loistavan laivan:
Sitten kotiin satamaan
Kunhan olen kaatanut miehen tai kaksi."
- Egilin saaga, kääntäneet Herman Pálsson ja Paul Edwards

ESIPUOLINEN SIVU: Gokstadin laiva, joka on esillä viikinkilaivamuseossa Oslossa, Norjassa. Tämä laiva rakennettiin tavanomaiseen klinkkerityyliin siten, että kukin rima on päällekkäin sen alla olevan riman kanssa. Pitkulaivojen pituus-palkkisuhde oli usein 7:1, joten ne olivat nopeita ja joustavia aluksia, jotka kykenivät jopa 15 solmun nopeuteen.

Kristillinen motivaatio oli usein enemmän poliittinen kuin ideologinen

yLÖS: Jarlshofin asutuksen rauniot Shetlannin saarilla. Jarlshofissa on Britannian ehjimmät viikinkiaikaiset jäännökset.

OIKEALLA: Tämä viikinkien ratsumiestä esittävä riipus on yksi monista koruista, jotka löydettiin aikoinaan kukoistavasta Birkan kauppakaupungista.

ALLA: Kartta, jossa näkyvät alueet, joille viikinkiryöstäjät ja heidän jälkeläisensä yleensä asettuivat. Heidän vaikutuksensa todellista laajuutta on tietysti mahdotonta kirjata, sillä viikinkien sukupolvet sulautuivat Englannin ja Normandian paikallisiin kulttuureihin.

Suuren viikinkitutkija Leif Eirikssonin patsas, joka oli ensimmäinen eurooppalainen, joka löysi Amerikan, seisoo Hallgrímskirkja-kirkon ulkopuolella Reykjavikissa, Islannissa.